# places

source: A
code: 1108
name: Hoone, milles asub Nõmme vanim apteek
type: ajaloomälestis
alt_id: 818-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Algselt suvilaks ehitatud puithoone nägi algselt välja pisut teistsugune — keskosal puudus teine korrus, verandaosa kujundus oli märksa lihtsam jne. 1970. aastatel asendati esialgne tõrvapapp-katus eterniidiga. Lisaks keerukale katusemaastikule ja elavalt liigendatud ehitusmahule süvendavad romantilist üldmuljet 1. korruse aknaluugid ja sepiskonsoolidel varikatus. Kinnistul on alles ajalooline puukuur ja lehtla. Lisaks apteegiruumidele on hoones alati olnud ka elukorterid, sh. apteekri enda ametikorter.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Hoone asub raudteejaama läheduses ajaloolises Nõmme suvituslinna keskuses suurel kõrghaljastusega krundil, tänava suhtes tagasiastega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Hoone täpne ehitusaasta ei ole teada ja ei ole säilinud ka hoone algne ehitusprojekt. Aastast 1910 tegutseb hoones Nõmme nn vana apteek. 1910. aastal (teistel andmetel 1908) üüris maja apteeker. Praeguse ilme sai maja 1924. aastal ehitustehnik T. Gutmanni projekti järgi. Väiksemahulised ümberehitused toimusid hoones 1940. aastate lõpus ja 1970. aastatel. 21. sajandi alguses tehti apteegimaja I korruse apteegiruumides muinsussõbralikult remont, säilisid kõik arhitektuuriajaloolise väärtusega detailid.</span>


source: A
code: 1109
name: Tallinna Seitsmenda päeva adventistide palvela
type: ehitismälestis
alt_id: 798-k; Arh. nr. 131
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Saksa eeskujudest lähtuv baieri tornikiiver ja väike ärkel torni jalamil olid uued motiivid siinses kirikuarhitektuuris. Kiriku konsooltorn seob hoonet keskaegse Tallinna arhitektuuri võtetega, kuid erinevalt keskaegsetest tornidest ja adventisti kiriku torn madal ja sale, olles pigem kiriku sümbol kui tornikellade asupaik ja teetähis. Ühelöövilist laia ja Tallinna sakraalarhitektuuris harjumatult madalat siseruumi katab laudisega kaetud silindrikujuline lagi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mere puiestee alguses asuv Seitsmenda Päeva Adventisti kirik ehitati 1922-1923 arhitekt Erich Jacoby projekti järgi. Tallinna adventkirik oli esimene Eesti Vabariigi ajal ehitatud kivikirik ja üldse üks esimesi iseseisvusperioodil ehitatud kirikuid. Kogudusel oli ehitamisega kiire, mistõttu anti linnavalitsusele lubadus hoone tulevikus lammutada, kui linna alles valmiv üldplaan seda nõudma peaks. Vaatamata ebakindlale olukorrale valmis adventistide kiriku näol siiski üks Eesti 1920. aastate sakraalarhitektuuri kaunimaid hooneid. 
Nõukogude võimu kirikuvastane poliitika tabas kõige rängemalt vabakogudusi ja -kirikuid. 1950 paigutati Mere puiestee kirikusse ka metodistid, kelle pühakojad olid võimude poolt suletud. Uue metodistide kiriku valmimiseni Narva maanteel 2000. aastal kasutasid adventistid ja metodistid Mere puiestee kirikut koos. Adventkiriku eksterjöör restaureeriti Kirikurenessanssi projekti raames aastatel 2006-2007.</span>


source: A
code: 1184
name: Mõigu kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: 721-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kalmistu piirid on looduses vaevalt tajutavad ning teedevõrgustik  ei ole enam loetav. Kalmistu keskel on taastatud ala kui surnuaia staatust markeeriv suur puust pühitsusrist. Säilinud on mitmeid hauakive ja hauapiirdeid (betoonrandid), endiste hauakabelite varemeid võlvijäänustega ning üks lõik kalmistu piirdemüürist. Suur osa haudu on lahti kaevatud: tõenäoliselt  ei ole olnud tegemist ametliku surnute ümbermatmisega, vaid hauarüüstamisega.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinnas, Ülemiste järve lähedal, kust möödus vana Tartu maantee.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mõigu kalmistu rajati 1774. aastal Tallinna Toomkiriku saksa koguduse matmispaigana. Muiste oli see koht tuntud hiie asukohana, Pühamäena. Mõigu kalmistu likvideeriti 1951. aastal.</span>


source: A
code: 1185
name: Nikolai v. Glehni perekonnakalmistu
type: Kalmistu
alt_id: 686-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>parun Nikolai von Glehn oli pisut ekstravagantne ja väga ettevõtlik inimene, kellest sisuliselt sai Nõmme linna asutaja. Suure romantikuna tuntud Glehn rajas Mustamäe nõlvale Hohenhauptina tuntud piirkonda suurejoonelise fantaasiapargi koos oma loss-elamu, palmimaja, mitmete kummaliste monumentide ja praktilise funktsioonita pargirajatistega. Mustamäe nõlva all olevasse allikasohu kujundas ta kanalite ja tiikidega looduspargi osa, kuhu muuhulgas kavandas perekonnakalmistu. Ainsad siia maetud surnud olid ilmselt N. von Glehni abikaasa ja hiljem tema poja noorelt surnud lapsed. Kalmistu-ala kujutas endast kivipiiretega tiikide ja kanalite ning sillakeste keerukat süsteemi, surnud maeti väikestele saarekestele.  Saartele istutati haabu, kaski ja saarepuid. Paiguti valitseb alal Glehni-aegne pühalik-müstiline meeleolu siiani. Ala vahetus läheduses paikneb aednik-pargivahi elamu koos uhke ilutorniga, mis on eraldi mälestisena kaitse all.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Matmispaik on rajatud 19. sajandi lõpus ning sinna on maetud Nikolai von Glehni abikaasa, kes suri 1896. aastal.</span>


source: A
code: 1186
name: Maja, kus asus Eesti esimene muusikakõrgkool
type: ajaloomälestis
alt_id: 49-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neljakorruseline hoone paikneb omapärases situatsioonis. Peafassaad Müürivahe tänaval on surutud kitsasse vahesse, mis on saadud linnamüüri lammutamisel Assauwe keskaegse kaitsetorni kõrval. Hoone põhimass paikneb linnamüüri välisküljel keskaegse vallikraavi kohal täitepinnasel. Hoone on ühendatud Assauwe torniga. Hoone plaanid ja fassaadid on lihtsa funktsionalismile lähedase kujundusega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1923.aastal rajati linnamüüri Assuwe torni kõrvale Tallinna Konservatooriumi hoone.</span>


source: A
code: 1187
name: Hoone, kus 1872-1917 asus Tallinna Aleksandri Gümnaasium
type: ajaloomälestis
alt_id: 31-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Hoone massid ja fassaadid on kujundatud historitsistlikul ajastul, lähtuvalt klassitsistlikust arhitektuurist. Seetõttu on nad tänava poolt nähtavas osas hästi tasakaalustatud. Profileeritud karniisid, vahekarniisid, frontoonid, krohviraamistused on hoonele andnud range, aga väärika ilme. 20. sajandi keskpaiku on Viru väljaku poolset fassaadi lihtsustatud – kaotatud on vahekarniis korruste vahel, frontoonid akende kohalt jne. Hoone huvitavateks detailideks on olnud tema kaubavintsid, mis avanesid luukide kaudu hoovi. Tänaseks on hoonest säilinud fasaadid.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb linnaehituslikult sõlmpunktis, Viru väljaku ääres, Narva maantee ja Mere puiestee nurgal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Teise Gildi kaupmees Christian Rotermann alustas 1849. aastal kahekorruselise kaubamaja rajamist ühele tolle aja parimale väljapoole vanalinna jäävale ehituskrundile (tänane Viru väljak äärne ala). Kuigi hoone projekti allkirjastas arhitekt Jacques Rosenbaum, on hoone tegelikuks autoriks peetud Eliel Saarineni. 1871. aastal müüdi hoone Tallinna linnale ja 1872. aastal alustas seal tööd Aleksander Nevski Poeglaste Gümnaasium. Selleks kohandati hoone sisemiselt ümber. Järgmised ümberehitused tehti 1900. aasta paiku. Poeglaste gümnaasium tegutses hoones aastani 1917. Eesti iseseisvuse aastatel oli hoones Tallinna I Tütarlaste Gümnaasium, pärast II maailmasõda Tallinna Eritööstuskool nr 49 ja hiljem Tallinna Pedagoogiline Ülikool. Hoones on kogu selle aja jooksul tehtud vähe ehituslikke muudatusi, hiljem vaid sanitaarremonti. Peahoone põhjapoole jäävas väiksemas hoones on 1990. aastatel arendatud äritegevust. Hoone ei ole kaitse all tervikuna. Tänaseks on hoone taastatud välisseinte varju ehitatud uus kõrgem hoone.</span>


source: A
code: 1188
name: Maja, kus alates 1873. aastast asub apteek
type: ehitismälestis
alt_id: 504-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>1-korruseline klassitsistlikus stiilis viilkatusega paekivist vundamendile toetuv puidust elamu. Katusekorrus on osaliselt välja ehitatud. Hoone all on kelder. Narva maantee poolsel esifassaadil on nelja poolsamba ja peasissepääsuga keskrisaliit. Kahele poole sissepääsu jäävad kuus kaarja ülaosaga pikliku akent, milledest nelja külgmise ees on säilinud aknaluugid. Samasugused aknad on ka J. Vilmsi tänava poolsel otsafassaadil. Interjööris on säilinud eeskoja mosaiikpõrand, kahhelahi ja siseuksed ning osaliselt ka apteegimööbel. Lisaks peahoonele kuulub kompleksi veel kaks kõrvalhoonet.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Hoone kavandas 1844. aastal kubermanguarhitekt August Gabler (1820-1884) . Projekti tellis Tallinna bürgermeistri naine Marie Fredericke Riesenkampf. Algselt oli maja kasutuses suvemõisa peahoonena. Hoone asub Jüri Vilmsi tänaval, mille varasem nimetus oli bürgermeister Dietrich Ferdinand Riesenkampfi järgi Riesenkampfi tänav. Apteek avati hoones 18. mail 1873. aastal. 1914. aasta suvel ostis apteegi juhataja Wilhelm Haase apteegi hoone ja mõne aasta pärast ka kõrvalhooned.</span>


source: A
code: 1189
name: Gustav Lokotari (1899-1969) haud
type: ajaloomälestis
alt_id: 486-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Hauaplatsil on maapinnal asuv hauaplaat mõõtudega 37,5x46x4,5 cm ning hauakivi mõõtudega 113x67x33 cm. Hauakivi on tumedast poleeritud esiküljega graniitkivist, millel on sisse raiutud tammelehed ühes vibuga ning tekstiosa:
GUSTAV LOKOTAR 
1899 - 1969
Plaat on punakast poleeritud graniitkivist tekstiga:
1935 1939 LASKMISE 
MAAILMAMEISTER
GUSTAV LOKOTAR
1899 - 1969</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Gustav Lokotar sündis Kalvi vallas 1899. aastal ja suri Tallinnas 1969. aastal. Gustav Lokotar omandas oma kõrgema hariduse allohvitseride koolis ja oli elukutseline sõjaväelane. Sõjaväelasena hakkas ta tegelema ka laskespordiga ja kuulus ka Eesti koondisesse laskespordis. Kuuludes Eesti Laskurliitu, toodi koju mitmeid medaleid maailma suurvõistlustelt ning kodumaal tunnustati Eesti laskursportlasi riiklikul tasemel. Nõukogude okupatsiooni ajal saadeti Eesti Laskurliit laiali ning pidas Gustav Lokotar bussijuhi ametit.</span>


source: A
code: 1190
name: Pärnamäe kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: A 1063-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kalmistu on jaotatud tekkimise järjekorras ebakorrapärastesse ja erineva suurusega sektoritesse, mille arv ulatub poolesajani. Maastiku vaheldusrikkus, kõnnumaale omane loodus, liivane pinnas ning asukoht eemal suurematest liiklusteedest ja tööstuskeskustest annavad kalmistule eelised. Mändide rohelus, kohatised kadastikud, harvalt sekka kaski ja haabu koos küngaste vahelduvusega annavad uuele kalmistule meeldiva üldilme. Seda on püütud ka kalmistu kujundamisel silmas pidada, võttes põhisuunaks looduslikkuse printsiibi. On hoidutud sirgetest vaheteedest ja ridadesse matmisest. Siin ei ole lubatud jäiku kalmupiirdeid ega üldilmet kahjustavaid kalmusambaid ja -ehitisi.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinnas, Pirita linnaosas, Pärnamäe tee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pärnamäe kalmistu kasutuselevõtmise ajaks on aasta 1963, mil 27. novembril toimus selle 1. sektoris esimene matus. Algselt oli kalmistule eraldatud 55 ha Iru kõnnumaad. Juba 15 aasta pärast jäi see ala kitsaks, mistõttu 1978. aastal liideti kalmistuga uus maa-ala Randvere suunas ning praegu võtab kalmistu territoorium enda alla 102 hektarit. Seega on Pärnamäe suurim kalmistu nii Tallinnas kui ka kogu Eestis. Kontorihoone ja juhataja elamu ehitamist alustati 1961. aastal, 1962. aastal ehitati majandushoone. 1975. aastal alustati uue kabeli ehitamist, seni kasutati Iru vanadekodu 1936. aastal ehitatud kabelit. 1992. aastal ehitati kabel ümber krematooriumiks. Pärnamäe kalmistul paikneb kultuurimälestis – Gustav Lokotari (1899-1969) haud.</span>


source: A
code: 1192
name: Pirita kloostri varemed kalmistuga, 1417-1577.a., 19.-20.saj.
type: Kalmistu
alt_id: 837-k; Arh. nr. 155
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Algne kloostrikompleks koosnes kolmes iseseisvast hoonekogumist ehk nunnade klausuurist, vaimulike klausuurist ja klausuuride vahele paigutatud kirikust. Vastupidiselt Birgitta ordu põhikirjale paigutati kiriku kõrge viiluga peasissepääs mitte idaseina vaid mööduva maantee tõttu lääneseina. Kloostrikirik on kõige terviklikumalt säilinud kompleksi osa. Tegemist on olnud suure kolmelöövilise kodakirikuga, mille välisilme määras kõrge viilkatus ning Tallinnale iseloomulikust arhitektuurikeelest laenatud 35 meetri kõrgune dekoratiivsete astmikniššidega hiigelviilust, millel kolm kõrgel paiknevat akent ning fassaadi keskel samuti Tallinnale iseloomulik astmikportaal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pirita klooster oli suurim nunnaklooster Vanal-Liivimaal. Kloostri asutasid 1407. aastal Tallinna kaupmehed, kuid ehitustöid toetas aktiivselt ka Liivi ordu. Kloostri rajamisel järgiti Birgitta ordu põhikirja, millele tuginedes alustatid kloostrikompleksi ehitamist 1417. aastal. Nunnade klausuur valmis põhiosas 1431. aastal, kloostri kirik pühitseti sisse 1436. aastal. Suuremad ehitustöid tehti kloostris veel 16. sajandi alguses. Pärast reformatsiooni 1525. aastal kohandati klooster ümber kasvatusasutuseks. Nunnade klausuur põles 1564. aastal. Lõplikult purustati klooster Liivi sõjas. Kloostri territooriumile rajati 17. sajandil kalmistu kuhu maeti 20. sajandi alguseni. Müüride konserveerimisega alustati 1909. aastal. Imposantsete kirikumüüride kõrval on kaevatud ja puhastatud välja ka klausuuride müürijäänused. Kloostrikompleks on kujundatud varemetepargiks.</span>


source: A
code: 1193
name: Koch’ide kabel ja perekonnakalmistu
type: Kalmistu
alt_id: 722-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tallinna kaupmeeste Kochide perekonnale kuulunud suvemõis (Kose põik 9), mille järgi kogu piirkond ongi Kose nime saanud, rajati 1790. aastal ja jäi enam kui sajandiks sellesama suguvõsa kätte. Ajapikku sai kaunis paik Kochidele armsaks ja neil tekkis soov asutada suvemõisa lähedale perekonna matmispaik. Kochidel oli juba 18. sajandist saadik hauakabel Kopli kalmistul, nüüd otsustati hakata surnuid Kosele matma. Algul kaaluti ka võimalust rajada surnuaed mõisa juurde jõesaarele, kuid siis otsustati siiski kabeli praeguse asukoha kasuks, sest siin oli maapind kuivem ja sellest paigast avanesid toona romantilised vaated jõeorule ja kloostrivaremetele. Teispool jõge pealegi juba asus Viimsi mõisnike Buxhoevdenite perekonna 1860. aastatel rajatud matusekabel.  Eraldiseisvate perekonnakalmistute rajamine oli 19. sajandil baltisaksa perekondades tavaline, kuid tänini säilinud on neid üsna vähe.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Juba 17. sajandil oli Tallinna ümbruses rida linnakodanike suvilaid koos aedade ja majandushoonetega, mida hakati kutsuma suvemõisateks (höfchen). Suvemõisate rajamine hoogustus 18. sajandil ja eriti 19. sajandi algul, 19/20. sajandi vahetusel asus ümber Tallinna juba mitukümmend suvemõisa. Nende seas oli uhkemaid, suurte parkide ja kivist peahoonetega komplekse, mis tõesti mõisa mõõdu välja andsid, ning ka märksa tagasihoidlikumaid. Pirita-Kose suvemõisatest on vanimad 18. sajandil asutatud Carlshof ja Koch (Kose suvemõis, ka Scheeli mõis).</span>


source: A
code: 1194
name: Pirita sõjavangide kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: 723-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kalmistut ümbritsev piire on kombineeritud betoonpostidest ja nende vahel olevatest kahest horisontaalsest metalltorust. Kalmistu sissepääsuosa on lahendatud kolme lihtsa betoonpostiga. Kalmistu piiridest väljas asub sõjakalmistule viitav lõhutud maakivist tähis, millel on kõrgreljeefne poleeritud tekst. Kalmistualal asub kõrge puidust rist ühes graniittahvlitega, kus on kirjas hukkunute nimed, täiendava informatiivse tekstiga graniittahvel sissepääsu juures  ning kolmest ristist koosnevad hauatähiste grupid mitmel pool kalmistualal. Kalmistu on heas korras.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimene matus Pirita sõjavangide kalmistul toimus 1944. aastal ning viimane 1950. aastal. Nõukogude võimu käsul kõrvaldati 1957. aastal hauatähised ning sõjavangide kalmistu taastati 1996. aastal.</span>


source: A
code: 1195
name: Tallinna Peeteli kirik
type: ehitismälestis
alt_id: 796-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kiriku näol on tegemist suuremahulise kivihoonega, mis klassikalisi sakraalarhitektuuri elemente interpreteerib kaasaegsel viisil. Sihvakas torn toimib ümbruskonnas olulise maamärgina. Moodsas hoones oli korralik ventilatsioon ja keskküte, omas ajas väga innovaatiline valgustuse lahendus. Traditsioonilist altaripilti asendasid vitraažid. Kogu plaanitud interjööri ei jõutudki valmis, sest kiriku ehitamine jäi sõja jalgu. Kiriku kõrvaltiivas oli leerisaal, mis ühendatud kirikusaaliga suure ava kaudu, mida lükandseinaga sulgeda sai ja õpetaja viietoaline ametikorter. Keldrisse paigutati katlamaja, tehnilised- ja majandusruumid ning  koosolekusaal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Tallinna Peeteli kogudus on asutatud 1927. aastal. Algul oma kirikut ei olnud ja käidi koos mitmesugustes võõrastes üüritud ruumides: Kentmanni tänaval Linnamisjoni majas, Rootsi Mihkli kirikus, praegusel Timuti tänaval asunud endisest vabrikuhoonest kohaldatud palvemajas ja mujalgi. Koguduse liikmete arv kasvas, eriti seoses Pelgulinna linnaosa elanike arvu kasvuga (Pelgulinna rahvas moodustas koguduse põhiosa) ja nii tuli varsti siiski hakata mõtlema oma kirikuhoone ehitamise peale. Kiriku jaoks saadi pärast pikka asjaajamist linnalt maatükk Preesi tänavale 1935. aastal. Algul telliti projekt vanema põlve arhitektilt Viktor Reinhardtilt, kuid linnavalitsus soovis  näha moodsamat ja kõrgetasemelisemat arhitektuuri ning see projekt lükati tagasi. Noor andekas arhitekt Eugen Sacharias tegi hoone projekti ja 13. juunil 1937 pandi ehitusele nurgakivi. Kirikuõpetaja oli ehitamise ajal Roderich Bidder, töödejuhataja oli ehitusmeister Jaan Virkoja. Ehitamiseks võttis kogudus laenu, toetust saadi ka riigivanemalt, konsistooriumilt, teistelt kogudustelt, seltsidelt, eraannetajatelt ja Tallinna linnalt. Pühakoda valmis üsna kiiresti ja kirik pühitseti piduliku jumalateenistusega, mida juhtis piiskop Hugo Bernard Rahamägi ja millest võttis osa väga rohkesti rahvast, 18. detsembril 1938.
Kogudus jätkas tegevust ka II Maailmasõja ajal ja, vaatamata väga süngetele oludele, ka nõukogude võimu perioodil. Sõja-aegsete pommitamiste tõttu purunesid küll kiriku stiilsed vitraažaknad, kannatada sai sisustus, kuid pärast sõda suutsid koguduse liikmed kiriku vähehaaval taastada. 1962 aga kirik tookordsete võimukandjate otsusel hoopis suleti, Peeteli kogudus ühendati toomkogudusega ja hoone anti üle filmistuudiole, mis tegi siia võttepaviljoni. Lõhuti tornikiiver, müüriti kinni aknad ja lammutati orelirõdu, kirikusaali ehitati sisse vaheseinad. Kuigi juba 1970. aastatel taheti kirik taastada, jäi see tookord mõnede ametiisikute omavaheliste vastuolude tõttu siiski tegemata. Pärast Eesti iseseisvuse taastamist 1991. aastal, kolis filmistuudio välja. Leidus aktiivseid inimesi, kes soovisid Peeteli koguduse ja kiriku taaselustada. Kirikuhoone oli aga armetus olukorras, kole ja räämas, inetult ja kirikule sobimatult ümber ehitatud, pime ja niiske. 6.juunil 1993, pärast 31 aastat kestnud vaheaega, peeti kirikus taas jumalateenistus. Vähehaaval on kogudus kasvanud, kirik ja selle sisustus restaureeritud. Taastatud Peeteli kirik on muuhulgas tuntuks saanud just oma tõhusa sotsiaaltööga vaeste ja viletsate, hüljatute ja õnnetute, eelkõige õige koduta ja piisava vanemliku hoolitsuseta laste abistamisel ja kaitsel.</span>


source: A
code: 1196
name: Tallinna Püha Vaimu kirik, 14.-17.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 789-k; Arh. nr. 94
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Massiivsete paekivimüüridega kahelöövilise kodakiriku pikihoone lõpetab põhjalöövi idaküljel viimasest oluliselt kitsam ja madalam nelinurkne kooriruum. Kiriku lääneviilule toetub saleda vormiga 8-tahuline torn, mida kroonib rõdudega liigendatud baroksetes vormides kiiver. Tallinnas erandlike astmeliste otsaviiludega pikihoonet katab järsukaldeline kivikatus. Kahelöövilisena on kirik erandlik Tallinna kogudusekirikute seas; kiriku avarad löövid meenuvad pigem esindushoonete pidusaale. Viimastest erineb kirikusaal aga arhailisema ruumimulje poolest. Erandlik on pikiteljelt nihutatud kooriruumiga asümmeetriline lahendus, mis lähtub teadlikult seegikirikute ehitustraditsioonist.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pühavaimu kirik on ainus põhikujul säilinud 14. sajandi sakraalehitis Tallinnas. Algselt kuulus kirik samanimelise seegi juurde. Mõnedes allikates on kirikut nimetatud ka rae kabeliks. Kuigi esimesed teated kiriku kohta on 14. sajandi algusest, siis rajati kirik tõenäoliselt koos seegiga 13. sajandi esimeses pooles. Praegune ühekorraga rajatud koor ja pikihoone on püstitatud hiljemalt 13. sajandi lõpul või 14. sajandi alguses. Kirik võlviti 1360. aastatel ning tõenäoliselt püstitati siis ka kirikutorn. Kiriku lihtne raidportaal pärineb 1597. aastast. Kiriku 1630. aastatel püstitatud, 1683. aastal põlenud ja 1688. aastal lähedastes vormides taastatud hilisrenessanslik tornikiiver oli Tallinna vanimaid. Tornikiiver süttis 2002. aastal, kuid taastati 2003. aastal. Taastamisel järgiti algset lahendust.</span>


source: A
code: 1197
name: Tallinna Raeapteek, 14.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 810-k Arh. 70
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikiküljega Raekoja platsi poole paiknev kahekorruseline keldriga peahoone on põhiplaanilt ristkülikujuline paekivist hoone , mida katab profileeritud räästakarniisi ja ja väikeste baroksete akendega kõrge viilkatus. Fassaadiseina liigendavad kolm kujult ja kujunduselt sarnaste raidpiitadega aknarühma ning keskosast eenduv suur viltunurksete külgseintega konsooltugedel ärkel. Teine, väike barokse ilmega ärkel paikneb fassaadi O-otsal. Ruumijaotuselt on korrused põhijoontes sarnased, neid poolitab keldrist pööninguni ulatuv kapitaalne pikivahemüür. Keldriruumidel on talalaed, va W-poolsel ruumil on võlvlagi. Keldri kesk- ja O-seinas on olnud omaette kerishüpokaustid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Praegune peahoone ühendab endas kolme algselt eriotstarbelist ehitist. Selle W-poolses osas tegutses 1358 mainitud Väike Vaekoda (kleine wahe), mis rae kiviraiduri  Hans Kotke poolt 1453-54 ümberehitatuna täienes Saia kangi suubuva võlvkäiguga. 1422 ja u. 1441 selle nüüdsele asukohale paigutatud apteek hõlmas hoone keskmise ja apteekri eluruumid selle O-poolses osas. Nende ulatuslikul ümberehitamisel rajati 1550-51 mõlemad ärklid, uuendati sise- ja välisviimistlus (maalija Casper Struss), laoti kahhelahjud ning tehti uus sisustus. 1640 kaunistas Pawel Blum ärklid maalingutega.
1583 renditi apteek Johan Burchardtile, esimesele sedea kuni 19. saj keskpaigani pidanud samanimelistest apteekritest Tallinnas. 1679 ostsid nimetatu järglased Väikese vaekoja ja omandasid 1689 ka ofitsiinist, laboratooriumist ning kõrvalruumidest koosnenud apteegi, mis seejärel ühise katuse alla viidi. Koos 1727 liidetud elamuga Apteegi 3, 1742 ümberehitatud hoovihoone ja teiste naaberehitistega kujutas nn Suur apteek 18. saj laialdast hoonekompleksi. 1966 taastati peahoone esialgne fassaadikujundus (arh. T.Böckler).
Barokiperioodist on peahoones säilinud raidkivist aknasambad, tuulekoja seina sekundaarsena müüritud Burchardtite perekonnavapiga raidreljeef (1635), rekonstrueeritud maalingutega talalaed ja balustraadi ning seinapaneelidega hoovipoolne puittrepp. Tuulekoja aknapõskedel on 18. saj loodud allegoooriliste naisfiguuridega maalingud.
Raamatust: Eesti Arhitektuur I. Tallinn. 1993. Rasmus Kangropool.</span>


source: A
code: 1198
name: Maja, kus 1918.a . lõpul, 1919. a. algul asus Eesti Vabariigi Ajutine Valitsus
type: ajaloomälestis
alt_id: 827-k Arh. 73
same: A.1198
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Liithoone Raekoja plats 14 / Apteegi 6 / Vene 5 koosneb läbi kvartali Apteegi ja Vene tänavani ulatuvaist erilimelistest hoonetest. Kõigil hooneosadel on eraldi tänavapoolsed sissepääsud ja ühine siseõu. Raekoja plats 14 hooneosa on kolmekorruseline kiviehitis. Selles osas asuvad I korrusel vestibüül, trepikojad, garderoob ja abiruumid, II korrusel väike kunstigalerii ja kohvik, II korrusel Õpetajate Maja õppeklassid, kabinetid ja abiruumid. Apteegi tänav 6 hooneosa on samuti kolmekorruseline kiviehitis. Sellel hooneosal puudub eraldi trepikoda, esimesele vahekorrusele pääseb tänavapoolse sissepääsu kaudu. Teiste korrustega on ühendus läbi Raekoja plats 14 hooneosa. Apteegi 6 I korrusel asuvad Õpetajate Maja kontoriruumid ja õppeklassid. II korrusel on suur saal ja selle taga salong. Vene tänav 5 hooneosa on kolmekorruseline osaliselt kellerdatud kiviehitis. Selle osa I korruse kõikidesse ruumidesse on eraldi sissepääs Vene tänavalt. II korrusel on saali kaudu ühendus Raekoja plats 14 hooneosaga. Kolmandal korrusel asub saal koos abiruumidega. Kõigi krundil asuva liithoone osade seinad ja vahelaed on krohvitud ja värvitud. Üksikuid keskaegseid ehitusdetaile on säilinud vaid keldrikorrustel. Raekoja plats 14 hooneosas oleva saalideansambli interjöör dateerub 19. sajandisse: lagede stukk-dekoor, lühtrid ja braad, kahhelahjud, seinte stukk-dekoor, uksed, uste vasest käepidemed. Raekoja platsi äärne fassaad on klassitsistlikus stiilis: akende paigutus, proportsioonid ja jaotis, frontoon, karniisid, akende krohvraamistus ja I korruse krohvrustika. Fassaadi juurde kuulub paekivist välistrepp varikatusega. Apteegi ja Vene tänavate poolsed fassaadid on samuti klassitsistlikus stiilis (krohvraamistuse ja karniisidega).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinna vanalinnas krundil, mille piirid ulatuvad Raekoja platsi, Vene tänavale ja Apteegi tänavale.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mälestise kinnistu piirid oma praeguses ulatuses on sajandite vältel toimunud üksikute kinnistute või kinnistute osade kokkukasvamise tulemus. Kõige varasem ürikuline teade on olemas Raekoja platsi äärse kinnistu kohta 14. sajandi 20. aastaist, mil mainiti peale elamu juba ka tegutsevaid poode. 15. sajandi II poolest alates esineb ürikuis elamu ja selle kõrval asuv kiviait. 18. sajandi II poolel müüdi kinnistu kroonule, millele järgnes uue valdaja vajaduste vastav ümberehitus. 1825. aasta tänavavaatel on Raekoja platsi äärne hoone kujutatud üldjoontes praegusele arhitektuurile vastavas lahenduses. 19. sajandi II poolel või 19. ja 20. sajandi vahetusel toimus veel üks ulatuslikum ümberehitus, mille käigus kaotati rõdu Raekoja platsi ääres ja asendati see praeguse metallpostidele toetuva varikatusega. 16. sajandi I poolel mainitakse ürikuis kinnistu õueväravat Vene tänaval. Sama sajandi lõpul liideti Raekoja äärse kinnistuga varem Vene ja Apteegi nurgal asunud valdusele kuulunud kiviait. 17. sajandi algul liideti uue juurdelõikena praeguse Raekoja plats 15 taha jääv osa varemeis platsina. 18. sajandi algul omandab käesolev kinnistu oma praegused piirid: sellele liidetakse ka Apteegi tänava äärde ulatuv valdus. Viimast mainitakse 14. sajandi lõpul käsitöölise elamuna ning 17. sajandi keskel Pühavaimu kiriku preestri elamuna. Kokkuliidetud keskaegsete hoonete müüridele ehitatud Raekoja platsi poolne kolmekorruseline maja läks 1766. aastal kroonu valdusesse. 19. sajandi keskel ja II poolel paiknesid seal sõjaväeasutused, 20. sajandi algul kasutati hoonet mereväelaste klubina. Taolised muudatused hoonete senistes funktsioonides tõid kaasa ulatuslikke ümberehitusi kinnistu kõikides hooneosades tervikuna, seda nii plaanilahenduse, interjööri kui ka fassaadide osas. 1971. aastal koostati eritingimused hoone rekonstrueerimiseks.</span>


source: A
code: 1199
name: Tallinna Raekoda, 13.saj., 14.saj., 15.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 809-k; Arh. nr. 66
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Peale mitmeid ümberehitus- ja restaureerimistöid on Tallinna Raekoda kaasalaj kellerdatud 2 korruseline võlvitud ruumidega, konsooltorniga ja kõrge sadulkatusega klombitud paekivihoone. Esifassaadil, suunaga Raekoja platsile, on esimene korrus kujundatud lahtise kaaristuga ning ülaosas sakmelise rinnatisega. Esifassaadi ilmestavad ka Raekoja kell ning veesülitid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Tallinna raekoda valmis põhiliselt säilinud kujul 1404. aastal, siin kohal olnud varasema raekoja asemele, mille müürid on talletunud praeguse hoone kehandis. 1530. aastal paigutati torni tippu Vana Toomana kujundatud tuulelipp. Sada aastat hiljem asendati torni gooti katus hilisrenessans-stiilis tornikiivriga. Hoones on tehtud sisemisi ümberehitusi, sh. ehitatud 1840. aastal kodanike saali vahelagi lisaruumi saamiseks. 1859. aastal ehitati aknad teravkaarseks. II maailmasõja hävinud torni katus taastati 1952. aastal. 1958-64 restaureeriti hoonet: avati kaaristu ja taastati Raekoja platsile avanevate akende endine kuju. Järgnevatel aastate on restaureeritud kogu hoone. 2003. aastal rajati võlvi peale katuse alla suurem ekspositsiooni saal. Hoonet on kasutanud Tallinna magistraat ja hilisemad linnavalitsused ameti ja esindusruumidena. Tänapäeval kasutatakse raekoda esindusruumidena pidulikel vastuvõttudel, kontserdisaalina ja muuseumina.</span>


source: A
code: 1211
name: Rahumäe kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: A 1068-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kogu Rahumäe kalmistu, mis hõlmas 29 hektarit, jaotus vähemalt 25 tükiks. Kalmistu rajamisest peale on selle valdajad kujundanud vaheteid ja hoonestust. Rajati ka kalmistu keskus liiklusväljakuga, mille ääres asuvad vastamisi endised Kaarli ja Jaani koguduse keskuste majade peieruumid. Kalmistu valdajad ehitasid vanemat osa kolmest küljest piirava müüri, teisale istutati piirdehekid. Aja jooksul on toimunud teatav kalmistu ajakohastamine ning matmispaiku ümbritsenud raudtarad on kadunud, suuremat rõhku on hakatud panema haljastusele.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Rahumäe kalmistu asub Tallinnas, Nõmme linnaosas, Mustamäe serval, hõlmates 29 ha suuruse ala.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>19. sajandi lõpus, kui Tallinnas oli elanike arv juba 100 000 piires, rajati Nõmmega külgneva Mustamäe servale, lagedale liivikule uus avar kalmistu. Rahumäe kalmistu pühitseti 1903. aastal. Mitmele kogudusele (Tallinna Kaarli, Jaani, Pauluse, Püha Vaimu, Peeteli, Immaanueli, Karmeli, Läti, Rootsi, Baptisti ja Vennastekogudusele) ning Tallinna Tuletõrjeühingule eraldati omaette kalmistuosad. Suurem juurdelõige tehti 1928. aastal, mil kalmistut laiendati üle Rahumäe tee ida suunas. 1936. aastal eraldati sealt juudi kalmistu ala. 1913. aastal valmis Kaarli kirikut imiteeriv, kahe torniga, Kaarli ja Püha Vaimu koguduse moodsaim kabelihoone. Surnuaial on rohkesti kujundatud haljastust, vaheteid ja hoonestust. Rahumäe kalmistul on viimse puhkepaiga leidnud tuhanded tallinlased. Nende hulgas on olnud silmapaistvaid ühiskonna- ja kultuuritegelasi, kelle kalmud on muutnud kalmistu mälestuspargiks. Rahumäe kalmistu on Eesti mälestusrikkamaid kalmistuid. Paljusid kalme ehivad tuntud kunstnike loodud kujundused ja skulptuurid.</span>


source: A
code: 1212
name: Maja, kus elas Michel Sittow
type: ajaloomälestis
alt_id: 46-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Praegu kolmekorruseline kivihoone.
Mälestustahvel M. Sittowile asetatud 1983.a. Skulptor J. Soans</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed teated majast, kus elas Michel Sittow, pärinevad 15. saj. algusest. 1479. aastal omandab kinnistu Clawes van der Sittow (Michel Sittowi isa), Michel Sittow pärib kinnistu 1518. aastal. Veel 19. saj. alguses asus praeguse Rataskaevu 22 maja kohal kolm keskaegse viiluga hoonet: ait, elamu ja väikeelamu. Ulatuslikumad ümberehitused toimusid 1883. ja 1932. aastal, mille tulemusena moodustus kolme keskaegse hoone fassaadi asemele ühtne hoone tänavafront. Hiljuti restaureeritud hoone on säilitanud oma funktsiooni elamuna.</span>


source: A
code: 1213
name: Maja, kus aastail 1927-1933 elas Eduard Vilde ja Kadrioru lossi kastellaani elamu
type: Elamu
alt_id: 55
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neobaroklikus stiilis puithoone. Fassaade kaunistavad kõrged voluutfrontoonid, kapiteelidega kroonitud liseenid, korrustevahelised profileeritud karniisid, rikkalike profileeringute ja saelõikeornamentidega ääristatud aknad ning rosetid. Kirdepoolsel osal paikneb joonia sammastega kahekordne palkon. Edela pool on klaasitud veranda ja hoovi pool eenduv köögiblokk.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Hoone oli olemas juba enne Kadrioru lossi valmimist. Oli arhitekti maja,hiljem lossivalitseja ehk kastellaani elamu. Vanim plaan pärineb 1745. aastast. 1927 aastal andis Hariduministeeriumile kuulunud hoone I korruse Eduard Vildele (1865-1933). 1933. aastal kirjanik suri ja plaaniti kirjaniku mälestusmuuseumi avamist. Alles 1946. aastal avati muuseum. 1965. aastal avati ekspositsioon ka II korrusel.</span>


source: A
code: 1214
name: Pirita kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: A 1062-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pisike, männimetsa keskele peitunud surnuaed on Tallinnas erandlik, meenutades pigem mõnd maakalmistut. Kalmistut nimetatakse ka Pirita uueks kalmistuks, vana kalmistu asus kloostrikiriku ees. 1870. aastatel rajatud Kochide perekonna hauakabeli lähedusse suurema kalmistu rajamiseks eraldati Kose metsapargi servast maad 1896. aastal, esimesed matused on 1898. aastast. Kalmistule maeti Viimsi ja Nehatu valla elanikke. Kalmistut korrastati 1930. aastatel, remonditi piirdeaiad, kuid kõikide plaanide teostamiseni (mis hõlmanuksid ka kabeli ehitamist, kalmistu laiendamist jne) ei jõutud. Kalmistule on maetud rahvaluulekoguja Madis Odenberg, Tallinna tehnikumi direktor Enn Nurmiste, Nehatu algkoolijuhataja Friedrich Einberg jt. omal ajal tuntud inimesi. Huvitavad on mitmed rootsi rahvusest inimeste hauasambad. Ametlikult suleti rahula matmiseks 1977. aastal, kuid üksikuid matuseid perekonnaplatsidele on tehtud hiljemgi. Kalmistut ümbritseb madal, osalt mördita laotud paekivimüür. Surnuaeda ilmestavad mitmed raudaedadega ümbritsetud perekonnaplatsid, vanad marmor- ja graniithauasambad.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinnas, Pirita linnaosas, Pirita jõe läänepoolsel kaldal, staadioni vahetus läheduses.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pirita kalmistu on rajatud 19. sajandi lõpus. Ühe vanima matmisajaga ristil on kirjas Jakob Wassmanni nimi ning surma-aasta 1898. Kalmistu suleti matmiseks 1977. aastal.</span>


source: A
code: 1215
name: Tallinna Niguliste kirik, 13.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 790-k; Arh. nr. 85
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nelja traveega pikihoone külgseintes on teineteise vastas teravkaarsed raidportaalid. Põhjaseina jääval peasissepääsul on kõrge vimpergiga kroonitud ja rikkalikult liigendatud palestikuga portaal, mille kujunduses Tallinnas esmakordselt kasutatud motiivid mõjutas kohalikku portaalikunsti arengut kuni hilisgootika lõpuni. Kolmikkaarelise avaga lõunaportaal on kohalikus kontekstis erandlik. Pikihoone lõpetab idaküljel viimasega ühelaiune, polügonaalse lõpmiku ja külglöövide pikendustest moodustuva ümbriskäiguga kolmelööviline kooriruum. Pikihoone kesklöövi kohal on akendega kõrgsein. Kõrge kaaravaga ühendatud tornialune võlvik on pikihoone kesklöövi pikenduseks. Basilikaalse ruumivormiga kirik on kaetud kõrgete lihtsa servjoonvõlvidega. Kooriruumi põhjaküljel on kahe võlvikuga käärkamber. Kabelitest esinduslikem on lõunaküljele jääv Püha Matteuse hilisem Püha Antoniuse kabel. Kiriku põhjaseina ehib eeskoja voluutviilu, kujude ning sammastega fassaad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Niguliste kirik rajati tõenäoliselt 1230. aastatel Ojamaa kaudu Tallinna ümberasunud Vestfaalist pärit kaupmeeste poolt. Kirikut on esimest korda mainitud 1315. aastal. Esimene hauaplaat kirikus pärineb 1309. aastast. Kirikut on ehitatud mitmes järgus. Esmalt valmis kvadraatne kooriruum. 13. sajandi lõpus valmis selle laiendusena algkirik, mille ehitamise juures olid tegevad Ojamaa päritolu meistrid. Algkiriku üldkuju ja ehituskehandi põhiosadeks olid suhteliselt lühike ja lai pikihoone, millega idas liitus kesklööviga ühelaiune sirge lõpmikuga koor ning selle vastas madal kuubitaoline läänetorn. 14. sajandil lisati seni juurdeehituseta pikihoonele rida kabeleid. Praeguse kuju said koor ja pikihoone pärast ulatuslikku rekonstrueerimist aastatel 1405-20. Järgnevate sajandite jooksul lammutati, laiendati ja ehitati juurde kabeleid. Mitmete ehitusetappide järel sai torn oma lõpliku kõrguse 1695. aastal. Kirik hävis 1944. aastal sõjatules ja restaureeriti aastatel 1953-84 muuseum-kontserdisaaliks.</span>


source: A
code: 1216
name: Tallinna Uue seegi hooned, 16.-18. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 802-k: Arh. nr. 83
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Haiglahoonest kiriku ja koguduseruumideks ümber ehitatud ja üldilmelt muutunud hoonekompleks koosneb kõrge kaheosalise kelpkatusega ühekorruselisest peahoonest ja sellega liituvast pisut madalamast ning omaette kelpkatusega kahekorruselisest kõrvalehitisest. Põhiplaanilt ristküliku kujulise peahoone hõlmab kogu ulatuses hilisgooti traditsioonidest lähtuv kahelööviline saal, mida katavad madalad kuplitaolised servjoonvõlvid, mille korvkaare kujulised faasitud servadega vööndkaared toetuvad neljale kapiteelideta piilarile ja lihtsatele geometriseeritud seinakonsoolidele. Seinu liigendavad kõrged segmentkaarsed aknad ja põrandapinnalt algavad madalamad müürinishid. Talalagedega keldris on säilinud paeraketega kaev. Haigla abiruumid paiknesid kõrvalehitises. Rüütli tänavale avaneva peasissepääsuga eeskoda külgneb saali läänelööviga ja nüüdseks ümberehitatud avar mantelkortsen-köök selle idalööviga. Põhjafassaadil säilinud lihtsa ümarkaarse raidportaali taga oli teine väiksem eeskoda. Keldreid ja korruseid ühendasid müürisisesed trepikäigud. Hilisemate ümberehitustega on kõrvalhoone siseplaneeringut korduvalt muudetud. Hoone välisnurgad on laotud puhtalt töödeldud paekivikvaadritest.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Tallinna Uue seegi hooned asetsevad Tallinna vanalinnas. Läänepoolt piirab hooneid Rüütli tänav, põhja-, ida- ja lõunapool asub õueala, kuhu pääseb Rüütli tänavast värava kaudu. Õue kagunurgas asetsev hoone on Uue seegi hoonete kagunurgale osaliselt külge ehitatud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>16. sajandi alguses valminud haiglahoone rajati uusehitisena Niguliste kiriku omaaegse pastoraadi alt vabanenud territooriumile. Hoone katus süttis Liivi sõja ajal pommitabamusest põlema, kuid kahjustused ei olnud suured. 17. sajandi lõpul täiendati ansamblit haiglasaalist põhjapoole jääva kahekordse hoone, nn ketrusmaja, ehitamisega, mille teisel korrusel ja haiglahoone pööningul avati ketrustöökoda. Pärast Põhjasõda anti suur haiglasaal koos eeskoja ja mõnede teiste ruumidega rootslaste Mihkli koguduse käsutusse ning võeti 1733. aastal kasutusele kirikuna. Seegi eeskoja muud ruumid jäeti haigete majutamiseks. 1770. aastal põles ketrusmaja koos tollase kirikupööninguga maha. Põhjapoolse juurdeehitise teise korruse laed ja katusekonstruktsioon pärinevad tulekahjujärgsest ajast. Samast ajast pärineb arvatavasti ka marmoreeritud aluspinnale kantud lopsakavormiline maaling eeskoja talalael. 1830. aastal toimus hoone suurem remont. Sellest ajast pärineb seegiaali akende praegune suurus, samuti eeskoja välisuks ja kirikusse suunduv uks. Kirik tegutses endises haiglasaalis II maailmasõja lõpuni. 1949. aastal vahetati täies ulatuses välja katuse kande- ja kattekonstruktsioonid, kõrvalehitisse rajati dušširuumid ning saal kohandati võimlaks. 1992. aastal tagastati hoone kaks aastat varem taastatud Rootsi-Mihkli kogudusele. Restaureerimistööd lõppesid 2000. aastate alguses.</span>


source: A
code: 1217
name: Elamu, 1905. a. ja Tallinna Linna Poeglaste Kaubanduskooli hoone
type: Elamu
alt_id: 32-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tallinna Linna Poeglaste Kaubanduskooli hoone on kolmekorruseline osaliselt väljaehitatud pööningukorrusega kellerdatud üürimaja. Hoone arhitektuurne lahendus on asümmeetriline. Liigendatud on taga- ja peafassaad. Risaliidiosa lõpeb III korrusele avaneva rõduga, mille kohale jääb katusekorruse astmikfrontoon. Peafassaadile lisavad dekoratiivsust “gooti” karniisid astmikfrontoonidel ja seinapinnas, profileeritud vahekarniisid ja siiru motiiviga rõdupiire, kaarsillusega aknad ning katusekorruse keskteljele avanev tornikene. Valitsev materjal on paekivi.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Hoone paikneb Sakala tänaval, väikese tagasiastega tänavajoonest.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Endisest Kühnertite aiast eraldatud krundile 1905. aastal Otto Schotti projekti järgi ehitatud kolmekorruseline krohvimata paekivist hoone esindab hilist neogootikat. Projekti järgi oli hoone mõeldud suurte esinduskorteritega kodanlikuks elamuks, kuid valmimise järel sai sellest koolimaja. 1907-1909 ehitati hoonele juurde hoovitiib, kus asusid klassiruumid. Hoonet kasutas Tallinna Kaubanduskool, hiljem Poeglaste Kommertsgümnaasium. 1920. aastatel teostati hoones ulatuslik ümberehitus H. Johansoni projekti järgi. Algsetest historitsistlikest interjööridest on ametiruumidena kasutatavas hoones säilinud üksikuid detaile – mõned tahveluksed, peatrepikoja trepivõre.</span>


source: A
code: 1230
name: Tallinna tsistertslaste Mihkli kloostri ehitised koolihoonega, 13.-20. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 803-k; Arh. nr. 43
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kapitaalsed ümberehitused on sajandite jooksul kloostriehitiste algkuju oluliselt muutnud. Pikk haridusasutuse traditsioon Mihkli kloostri hoonetes on mõjutanud vanade ehitiste struktuuri, kuid ida- ja põhjatiiva soklikorruse ruumid, mis pärinevad 13. ja 14. sajandist on küllaltki hästi säilinud. Läänetiib pärineb 15. sajandist. Lõunatiivas asetsevat kirikut on korduvalt ümber ehitatud, kuid siiski on vana kahelööviline plaan ning üks võlvi toetav sammas säilinud. Algselt gootistiilis kirik hävitati seoses vene õigeusu kirikuks ümberehitamisega 19. sajandi keskel. Ehitusmaterjalideks on kasutatud murdpaasi ja tellist. Suur-Kloostri tänava äärse korpuse fassaadikujundus on klassitsistliku kallakuga juugendi laadis.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Tallinna tsistertslaste Mihkli kloostri ehitised asetsevad Tallinna vanalinna edelaservas. Hoonetekompleks paikneb Suur-Kloostri ja Gümnaasiumi tänavate vahelisel maa-alal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Tsistertslaste ordu Mihkli nunnaklooster asutati 1249. aastal. Esialgsed kloostrihooned olid ilmselt ajutised puuehitised, aga juba 13. sajandi lõpul oli osa hooneid püstitatud kiviehitistena. Kiviehitiste püstitamise käigus hoonestati esiteks kloostri sisehoovi põhja- ja idakülg. Nende kivihoonete keldrikorrusel on tänaseni säilinud ühed Tallinna vanimad interjöörid. 15. sajandi esimeses pooles pikendati kirikuhoone läände ja võlviti. 15. sajandi keskpaigas püstitati abtsissimaja, millest on säilinud soklikorrus ja kaks elukorrust ning rajati reflektoorium ja moonakedrid. 1631. aastal anti hooned kasutamiseks Rootsi kuningas Gustav II Adolfi asutatud gümnaasiumile, idatiib võeti kasutusele eluruumidena. Aastatel 1630-1690 toimusid mitmed rekonstrueerimise ja remonttööd gümnaasiumi tarbeks. 1726-1734 kohandati luterlik kirikuhoone õigeusu kirikuks. 1776 ehitati kirikule barokne kiiver. 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi I pooles rekonstrueeriti põhjatiiva pööningukorrus ning läänetiib, millele ehitati peale teine korrus. 1829-1830 muudeti kiriku sise- ja välisilme klassitsistlikuks. Aastatel 1841-1843 viidi tänavaäärne õppehoone ühe katuse alla ja fassaad kujundati hilisklassitsistlikus stiilis, mistõttu lammutati koostriaegne köögihoone ja preestrimaja. 20. sajandi alguses ehitati kogu koolihoonele peale kolmas korrus ning tehti muid rekonstrueerimistöid, millest suurem oli 1935. aastal keldrikorrusele juurdeehituse tegemine riietehoiu jaoks. Ka 21. sajandil on tehtus kooli tarbeks restaureerimis- ja rekonstrueerimistöid. Hoonetes on eksponeeritud hulgaliselt keskaegseid detaile, märkimisväärne on ka 1860. aastate algusest pärinev aula kujundus. Tänapäeval on kogu kompleks kasutusel õppeasutusena.</span>


source: A
code: 1231
name: Issanda Muutmise kirik
type: ehitismälestis
alt_id: 792-k; Arh. nr. 43
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõige väärtuslikemate säilinud esemetena asuvad kirikus: barokne ikonostaas (barokkaltar arhitekti, skulptori ja maalija Ivan Zarudnõi juhatamisel valmis 1719. aastal ja see seati üles 1732. aastal), Tallinna vanim kirikukell (Matthias Beninck, 1575. aastast), Püha märterpiiskop Platoni hauamonument kirikus (L. F. Pruul A. Adamsoni kavandi järgi, pronksivalu M. J. MIttus, 1930-1931) ja mälestussammas kirikuaias (A. Adamson, 1920).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kirikuhoone Tallinna vanalinnas ehitati algselt 13. sajandil rooma-katoliku kiriku Tallinna Püha Miikaeli naiskloostri peakirikuks. Taani kroonikate põhjal on üritatud tõestada, et kloostri ehitamist alustati 1249. aastal Taani kuninga soovil, kuid on võimalik, et see aastaarv on kloostri asutamisotsuse tegemise aeg. Hoone ehitati 1732. aastal ümber Issanda Muutmise peakirikuks. 1776. a. kõrgendati polügonaalne trepikäigumüüristik kiriku edelanurgas barokk-kiivriga torniks, mis asendas endist viilutorni. Praegused klassitsistlikud aknad, peauks, katusekuppel ja sisekujundus valmisid aastail 1827–1830 (arhitekt A. J. Melnikov, juhendas arhitekt J. Bantelmann).</span>


source: A
code: 1232
name: Jaani seegi territoorium koos säilinud hoonete ja endise kalmistuga
type: Kalmistu
alt_id: 717-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Säilinud Jaani seegi kirik on ristkülikukujulise põhiplaaniga ühekordne ja ühelööviline ehitus. Hoone seinad on paekivist, lagi puidust. Hoone kellatorn ja kooriviil on puidust. Vanast haiglahoonest on säilinud paekivist tellisdekooriga fassaad, mis on  tüüpiline 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul (enne I maailmasõda)  Tallinna südalinna paekiviarhitektuuri näide. 2001. aastal läbi viidud arheoloogiliste uuringute käigus tulid nähtavale viiest ruumist koosneva hospidali keldrikorruse looduslikku alusliiva süvendatud paekivist müürid koos kahe kalorifeerahju jäänustega. Hospidali hoonetekompleksist vahetult lõuna ja kagu poole jääval ulatuslikul territooriumil paiknes kalmistu. Kalmistu keskosas tulid nähtavale kiriku idapoolse osa ning selle põhjapoolse seina külge ehitatud käärkambri vundamendi jäänused.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Jaani seegi territoorium koos säilinud hoonete ja endise kalmistuga asetseb Tartu maantee ja Rävala puiestee vahelisel kõrghoonete vahelisel alal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Jaani seegi (Püha Johannese) territoorium on seotud iidvana Tartu maantee ja Härjapea jõe ristumiskohaga, tõenäoliselt nn koolmekohaga, mis 13. sajandil asus merest vaid sadakond sammu eemal. Tegemist oli pidalitõbiste varjupaigaga, mille asutamisel oli arvestatud nõudega, et varjupaik peab asuma väljaspool asulat, aga olema elava liiklustee ääres, milleks oli tänane Tartu maantee. Kirjalikes allikates on seeki esmakordselt mainitud 13. sajandi I poolel. Esimesed teated Jaani seegi pühakojast ja kalmistust pärinevad 14. sajandi II poolest. 15. sajandil koosnes seek juba arvukatest hoonetest alates hospidalist ning lõpetades vesiveski ja kartseriga. Kirik hävis Liivi sõja ajal 1570. aastal, kuid ehitati sõja järel uuesti üles, järgnevatel sajanditel on ehitati seda korduvalt ümber. 16.-17. sajandi vahetusel oli seegis ligi 150 hoolealust ja nende majutamiseks vajalikud hooned pidid küllaltki suured olema. Põhjasõjas Jaani seegi hooned eriti kannatada ei saanud. Kõige suurema ulatusega arheoloogilised uuringud kunagi Jaani Seegile kuulunud territooriumil viidi läbi 2001. aastal seoses Tartu maantee õgvenduse rajamisega. 2001. aastal lammutati ajaloolise Jaani seegi kalmistule 19. sajandi lõpul ehitatud Keldrimäe haiglahoone seoses uue hoone ehitamisega, kuid hoone historitsistlik (neoklassitsistlik) fassaad jäeti alles uue hoone fassaadi osana. Vanima säilinud hoonena Jaani seegi territooriumil on säilinud endine kirik.</span>


source: A
code: 1233
name: Hoone, kus aastast 1880 asus Tallinna Raudtee-tehnikakool
type: ehitismälestis
alt_id: 699-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>2-korruseline, historitsistlikus stiilis klombitud paekivist koolihoone, mille puitsarikatest ja toolvärgist koosnev katusekonstruktsioon on kaetud tsingitud vaskplekk-katusega. Paekivist seinapinda täiendavad dekoratiivsed punastest tellistest aknasillused ja –alused, korstnapitsid ning ümarkaared karniisi konsoolkaaristul. Iseloomulikud on neogooti stiilielemendid, milledest silmatorkavaim on keskse peasissepääsuga risaliidi viiluväljal paiknev kompositsioon stiliseeritud roosakna, teravkaarsete akende ning võlvi motiiviga. Neogootikale viitavad ka maja nurkades paiknevad fiaalid. Sissepääsude kohal on sepistatud varikatused. Interjööris on osaliselt säilinud dekoratiivsed puitlaed, fuajees stukk-karniis, historitsistlikud aknakremoonid ja -hinged. Koolihoone juurde kuulub funktsionalistlik 1930. aasate lõpus lisatud juurdeehitis, mille välisseinad on laotud tellistest ja krohvitud. Tiheda jaotusega aknad ja lihtsad dekoratiivsed ruudumotiivid kahe korruse vahel viitavad ajastule omasele esinduslikkuse taotlusele.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Raudteekooli hooned asuvad Põhja-Tallinna linnaosas, raudtee ja Tehnika tänava vahelisel alal, Kelmiküla miljööväärtuslikus piirkonnas.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1880. aastal asutati raudteelaste väljaõpetamiseks Tallinna Raudtee Tehnikakool. Kool asus algselt ühekorruselises puuhoones Balti jaama taga. Praegusele asukohale koliti 1881. aastal. Kooli peakorpus koos väikese õppekorpusega valmisid 1895. aastal. 1900. aastal valmisid kooli töökojad ja võimla. 1917. aastal evakueeriti kool Venemaale ning likvideeriti seejärel 1918. aastal. Hoones tegutses kuni 1919. aastani Eesti Vabariigi sõjakool ja seejärel Eesti Raudteevalitsus. Aastatel 1926–1939 asusid õppehoonetes Riigi Tööstuskeskkool, Riigi Tööstusõpilaste Kool, Tallinna Poeglaste Ametikool ja Tallinna Prantsuse Lütseum. Tallinna Raudtee Kutsekool avati hoones 1939. aastal. Teise maailmasõja ajal jagati ruume Tallinna I Tööstusõpilaste Kooliga. 1944. aastal moodustati  koolist Raudteekool nr 1, mis allus Eesti NSV Tööjõureservide Valitsusele. Koolihoone põles 1969. aastal. Selle järel lammutati vana sepikoda ja 1978. aastal valmis uus neljakorruseline õppehoone, mis ühendati läbikäigu kaudu vana koolimajaga. Kooli sümbol on kitsarööpmeline auruvedur Kc4-100. Käesoleval ajal tegutseb hoones Tallinna Euroopa kool.</span>


source: A
code: 1236
name: Maja, kus aastatel 1845-1893 ja 1906-1939 asus Toomkool
type: ajaloomälestis
alt_id: 268-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>3-korruseline kivihoone.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Toomkool asus aastatel 1845–1893 ja 1906–1939 Tallinnas, hoones Toom-Kooli tänav 11. Esimesed kirjalikud andmed Tallinna Toomkoolist on aastast 1319. 1684. aastal hävis Toompea tulekahjus tollane toomkooli hoone. Uus hoone valmis ja võeti kasutusele 1691. aastal. 1765. aastal võttis Eestimaa Rüütelkond Tallinna toomkooli juhtimise ja ülalpidamise enda kätte. 1845. aastal valmis Toom-Kooli 11 asuv uus koolihoone. Eestimaa Rüütli- ja Toomkool suleti 1892. aastal venestamise surve all. Kool taasavati 1906. aastal. 1920. aastal likvideeriti Eestimaa Rüütelkond ning kooli varad läksid üle Eestimaa Üldkasulikule Ühingule. 1925. aastal läks kooli juhtimine Saksa Kooliametile ning kool tegutses edasi eragümnaasiumina. Toomkool sai tegutseda kuni II maailmasõja alguseni ja baltisakslaste ümberasumiseni Saksamaale. 1965. aastast alates asub hoones Tallinna Balletikool.</span>


source: A
code: 1237
name: Tallinna Kaarli kirik, 1862-1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 800-k; Arh. nr. 128
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaarli kirik oli Eestis 19. sajandil esimene ladina risti kujuline luteri kirik. Arhitekt  Hippius jäljendas sellega keskaegset katedraaliarhitektuuri. Ristikujuline põhiplaan võimaldas tulla paljudel inimestel kantslile ja altarile väga lähedale. Kiriku eksterjööri kujundati vanast vormist lähtudes, seda tõestab keskajal olulisel kohal olnud kabelitepärga imiteeriv madalam hooneteplokk, kus paiknevad abiruumid. Romaani arhitektuurist inspireerituna on peaukse kohale kujundatud roosaken ja ümarkaarstiilis avad. Pikihoone akende all asuvad ümarpetikud. Vormilt historitsistliku ehitise läänekülge kroonivad kaks neoromaani stiilis torni.  Selleks ajaks, kui kiriku nurgakivi 1862. aastal paika pandi (projekt oli valminud juba 1858. aastaks), oli suuremas osas välja kujunenud ka tänane tänavatevõrk kiriku ümbruses. Kiriku ehitus venis rahapuuduse tõttu ja katus jõuti peale panna alles 1870. aastaks. Tornid lõpetati 1882. aastal ja siseviimistlus ning altarimaalid olid tollal veel pooleli. Kirik pole tänaseni täielikult valmis – välimistes seinaniššides puuduvad projektis ettenähtud  skulptuurid. Nii nagu eksterjööris, pääsevad ümarmotiivid mõjule ka sisekujunduses. Tõeline insenerisaavutus on Kaarli kiriku lagi, mis ilma piilariteta aitab interjööril mõjuda avaramana, kui see väljast tundub. See on tänu erilisele katusekonstruktsioonile, mille kavandas Otto Pius Hippius koos tunnustatud inseneri, Peterburis õppejõuna töötanud, kuid Tallinnast pärit Rudolf von Bernhardiga. Hippius tahtis kujundada protestantliku kiriku põhimudelit. Selle kohaselt pidi kantsel ja altar olema nähtavad kõikidelt istekohtadelt. See tal õnnestus. Ehitise põrandat katavad paekivist plaadid. Kirikusaali lael on puitprussidest kandmik, mis toetub kivikaartele.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed kirjalikud allikad Tõnismäest pärinevad 1348. aastast, kui Tallinna raad andis Saksa ordule maad Tallinna sarases. Selles piirkonnas on olnud mitmeid kabeleid ja kirikuid, mis on andnud nime tulevastele ehitistele. Liivi sõja ajal hävis Tõnismäel paiknev kabel (ehitatud arvatavasti 14. sajandi I poolel), mis oli pühendatud pühak Antoniusele, sealt pärineb piirkonna nimetus – Tõnismägi.  1670. aastal pühitseti sisse kreeka risti kujuline kirik, mille laskis ehitada Rootsi kuningas Karl XI.  Tema auks hakati puukirikut nimetama Kaarli kirikuks, see hävines Põhjasõjas. Uus Kaarli kirik, mida me täna näeme, pühitseti sisse 1870. aastal. Selle ehitamiseks lõhuti kindlustuste osana olnud De la Gardie reduut. Kaarli kiriku kogudus kasvas välja Tallinna Pühavaimu kogudusest. Suures osas ruumipuuduse tõttu hakati ehitama uut kirikut. Edumeelse arhitektina väärtustas Otto Pius Hippius krohvimata kivi ja pidas oluliseks lokaalseid eripärasid. Seda rakendas ta Kaarli kiriku juures ja nii oli see üks esimesi krohvimata siledaks tahutud paekivist fassaadidega ehitisi Tallinnas ning olnud eeskujuks Tallinna Vana-Kaarli kalmistu kabelvärava, Rahumäe kalmistu Kaarli kabeli, Narva Peetri kiriku ja Rapla Maarja-Magdaleena kiriku ehitamisel. Apsiidvõlvi kujundab Johann Kölerilt 1879. aastatel tellitud ja samal aastal valminud freskotehnikas maal. Erilise väärtuse kirikule annavad ka Sally von Kügelgeni 1889. aastal valminud lunastusmüsteeriumi kujutavad kolmikmaalid, mis kaunistavad kiriku apsiidi ning samal aastal valmistatud Paulus Treumanni neogooti stiilis altarilaud. 1870. aastal valminud kantsel on paigutatud nii, et see oleks igalt istekohalt nähtav. See on valmistatud arvatavasti Hippiuse kavandi järgi nagu ka pingistiku esipaneelid. Samuti tuleb nimetada ka 1696. aastal Rootsi kuninga poolt kingitud tornikella, mis algselt kuulus Põhjasõjas hävinud vanale Kaarli kirikule, mis nüüd aga asub põhjatornis. Kiriku aknad pärinevad 1923. aastast, kui vanad vahetati uute vastu välja. Ehitise põrandat katavad paekivist plaadid. Kirikusaali lael on puitprussidest kandmik, mis toetub kivikaartele.</span>


source: A
code: 1238
name: Siselinna kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: A 1069-k, A1070-k, A1071-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Siselinna kalmistu, mis hõlmab tänaseks säilinud Aleksander Nevski kalmistut (vene õigeusuliste matmispaik), Vana-Kaarli kalmistut (eestlaste matmispaik) ning Sõjaväekalmistu, on kokku umbes 18 hektarit. Suurim on Aleksander Nevski kalmistu pindalaga 13,01 hektarit. See on tänapäeval Tallinnas kasutatavaist kalmistuist vanim, mille eakaaslased on Kopli ja Mõigu. Rohkem kui 200 aasta jooksul on sel kalmistul viimse rahupaiga leidnud kümned tuhanded inimesed, nende hulgas arvukalt aja- ja kultuuriloos tuntud isikuid. Kalmistu on rajatud ajal, mil Vene riigile võidukalt lõppenud Põhjasõjast oli möödunud üle poolesaja aasta, Tallinna kapituleerumisest 65 aastat. Ilmselt sellele Baltikumi saatust määranud võidule viitab ka kalmistule nime andmine. Aastal 1856 lasksid Tallinna kaupmehed Aleksandr Jermakov ja Ivan Germanov ehitada kalmistule Aleksander Nevskile pühendatud väikese kivikiriku, mis hävis Nõukogude Vene pommirünnaku tagajärjel 9. märtsil 1944. Kiriku aseme lähedal on säilinud punastest tellistest kabelihoone. Algselt on kalmistu võtnud enda alla kõrgendi, mis ulatub kirikust kaugemale. Peamine osa sellest on olnud sõjaväekalmistu ülesannetes, mistõttu seal on säilinud vanemate hauamärkidena tähistusi sõjaväelaste kalmudel, millest osa on ajaloomälestistena riikliku kaitse alla võetud. Aleksander Nevski kalmistut ja Vana-Kaarli kalmistut lahutab kõrge paekivimüür, mille põhjapoolses osas on lahtine ava, kustkaudu kulgeb avar tee ühest kalmistust teise. Vana-Kaarli surnuaed on rajatud aastal 1864 Kaarli koguduse kalmistuna, sest kasvavale kogudusele jäi Kalamaja surnuaed kitsaks. Vana-Kaarli kalmistul on samuti arhailine miljöö ning säilinud on üle saja aasta vanu kalmutähistusi. Nii mõnigi 19. sajandist pärinev paekivi- või sepisrist on muutunud haruldaseks. Ka sellele surnuaiale on maetud mitmeid olulisi kultuuri- ja ühiskonnategelasi ning seal paiknevad hauamonumendid, mis on kultuurimälestisena kaitse all.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Siselinna kalmistu nimetuse alla koondub kolm tänaseni säilinud eri aegadel tekkinud kalmistut, mis asuvad Tallinnas, Tartu maanteest poole kilomeetri võrra läänes, Ülemiste liivaluidetest linna poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt on Siselinna kalmistul eksisteerinud kuus täiesti erinevat surnuaeda – 1775. aastal rajatud Aleksander Nevski, 1864. aastal avatud Vana-Kaarli ja 20. sajandi teise kümnendi lõpus asutatud Sõjaväekalmistu ning ka Juudi (18. sajand), Muhamedi (18. sajand) ja Poola (1844) kalmistud, mis likvideeriti nõukogude perioodil. Igaüks neist oma tunnuste poolest teistest täiesti erinev. Kaitsekohustuse teatis kätkeb neist Aleksander Nevski ning Vana-Kaarli kalmistuid. Üle 200 aasta jooksul on seal viimse rahupaiga leidnud arvukalt aja- ja kultuuriloos tuntud isikuid. 1856. aastal ehitati kalmistule Aleksander Nevskile pühendatud väike kivikirik (hävis 9. märtsi 1944. a pommitamise läbi).</span>


source: A
code: 1239
name: Kalamaja kalmistu
type: Kalmistu
alt_id: 718-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kalamaja kalmistu on taastatud kalmistupargina ning seal on eksponeeritud mitmeid ajaloolisi hauatähiseid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1770. aastaks tekkis Tallinnas vajadus rajada uusi kalmistuid, sest järjest kasvav linn oli jõudnud pea kõikide seni tegutsenud kalmistute ümbrusse. Uute kalmistute rajamist kiirendas Katariina II korraldus, mille järgi keelati matmine kirikutesse ning uusi kalmistuid tuli rajada vähemalt 100 sülla ehk 213 meetri kaugusele linnamajadest. Pärast seda korraldust rajas toomkiriku kogudus uue kalmistu Mõigule, vene kogudused rajasid uue kalmistu Juhkentali. Selle lähedusse rajati 18. sajandil veel katoliku ehk, nagu rahvasuus nimetati, poola kalmistu, samuti juudi ja muhamediusuliste kalmistud. Pühavaimu kogudusele jäi alles Kalamaja kalmistu. Kalamaja kalmistu kuulus kuni 1941. aastani põhiliselt eestlaste (Pühavaimu ja Jaani) kogudutele, kuid sinna on maetud ka soome-rootsi Mihkli koguduse, mõnel määral ka saksa koguduste liikmeid. Kalmistu eksisteeris kuni 1951. aastani, seega üle 400 aasta. Veel 1911. aastal ilmunud Tallinna juhis „Illustrierter Führer durch Reval“ märgitakse Kalamaja kalmistul säilinud vanimate hauamärkidena saksa soost kodanikele pandud paekvist mälestusmärke 17. sajandi I poolest. 1930ndail aastail eemaldati need tähistused kalmudelt ja kuhjati väravatorni kõrvale, mis äratas tolleaegse muinsukaitse tähelepanu ja pahameelt. Prof Olaf Sild on pidanud neid paekivist tähiseid vanadeks, hiljem ümber tehtud kalmutähisteks, millel olid säilinud endised ja uuemad maetute nimed. Hilisemad Tallinna uurijad on aga nende kõrgete, ülalt rattakujuliste paekivist sammaste kohta andnud hoopis teistsuguse seletuse-need olnud algselt etikukivideks linnakodanike majade treppide ääres. Et aga tänavaäärsed trepid takistasid liiklust, lasti nad 19. sajandi algul ära koristada. Neid kasutanud siis enamasti käsitöömeistrid omaste haudade tähistamiseks, eeskätt Kalamaja kalmistul. Osa neist võime näha veel nüüdki Oleviste kiriku välisseina äärde paigutatuna, osa Dominiiklaste kloostrii ruumides teiste raidkivide hulgas. Mõned näited neist kalmukividena kasutusele võetud endistest etikukividest. Üks selline kannab aastaarvu 1634 ning krahv Brahe nime. Hiljem on kivisse raiutud uus aastaarv 1801 ning tähiskivi on saanud hoopis eestipärase nime Jurre Lembe. Kas endisele Kalamja kalmistule on maetud ka aja- ja kultuuriloos tuntud inimesi, pole enam võimalik tuvastada. Pole teada isegi vanade kalmisturaamatute olemasolu. On siiski mõned Kalamaja kalmistul asunud kalmud, mille meenutamine on kultuuriloo seisukohalt õigustatud. Siia on maetud nimelt Eduard Bornhöhe ema, Eduard Vilde ema õde Maria Brunberg (1827-1878) ning tema tütar, omaaegne Estonia näitleja, ooperilaulja Olga Mikk-Krull-Vahtriku ema Julie Brunberg-Mikk (1857-1933). Maia Rüütel-Brunbergi järglastest on võrsunud asrvukalt tuntud teadlasi ja kunstiinimesi. Küllap oleks põhjendatud algatus püstitada rahvuspargiks muutunud vana kalmistu puude alla skulptuur, meenutamaks kultuurilukku jälgi jätnud emade mälestust. Teadaolevalt on endisele Kalamaja kalmistule maetud ka esimene tuntud eesti soost raamatuillustreerija ja ksülograaf, Carl Robert Jakobsoni vend Eduard Magnus Jakobson.</span>


source: A
code: 1240
name: Maja, kus 1922-1940 elas Johan Laidoner
type: ajaloomälestis
alt_id: 782-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>2-korruselise villa fassaadi katab horisontaallaudis. Mansard- ja kelpkatuse kattena on kasutatud valtsitud plekki. Maja aknad on ruudukujulise jaotusega, osadel esimese korruse akendest on ka aknaluugid. Lõunaseina trepiga peasissepääsu kohal asub neljale sambale toetuv klaasitud veranda. Põhjaseinas teise korruse rõdul on värvilised vitraažid. Hoone esimesel korrusel on suur saal, analoogne ruum on ka korrus kõrgemal. Interjööris on säilinud arvukalt rajamisaegseid detaile – siseuksed ja uksepiirded, kamin, peatrepi kujundus, kabineti lambrii, teise korruse laekarniisid, esimese korruse peegelvõlvid jm.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1872. aastal omandas kinnistu Gerhard von Kügelgen, kes rajas ühekordse sammastega maja, millest on tänaseks säilinud võlvitud keldriruumid, eenduv trepp ning sammasportikus. Eesti Vabariigi ajal oli kinnistu omanikuks Johan Laidoner (1884–1953), kelle tellimusel projekteeris Edgar Johan Kuusik (1888–1974) aastatel 1921–1922 varem krundil olnud hoone ümber villaks. Alates 1940. aastatest on hoonet kasutatud erinevalt – see on olnud kasiino, parteikool, ERKI arhitektuurikateeder jm. 1990. aastate alguses kohandati hoone hotelliks, hiljem resideerus siin Ameerika Ühendriikide suursaadik. Hiljem liikus maja eraomandusse ja on nüüd kasutuses elamuna.</span>


source: A
code: 1241
name: Tallinna piirikivi
type: ajaloomälestis
alt_id: 262-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kivi paikneb suhteliselt lagedal, kuid madalal ja vesisel paepealsel heinamaal. Tegemist on keskmise suurusega, enam-vähem trapetsja kujuga raudkiviga, mille pealispind langeb kergelt ida ja kirde suunas. Kivi küljed on järsud, vaid N-poolne külg on veidi kaldu. Nii kivi pealispinnale kui ka veidi kaldu olevale N-poolsele küljele on sisse raiutud rist. Pealispinnal oleva risti harude ristumiskohas on u 1 cm läbimõõduga rauast muna. Sellest ristist ida pool on kivisse raiutud number 86 või 98 (olenevalt sellest kummalt poolt vaadata). Kivi lõunapoolse külje kõrval on maasse kaevatud u 60 cm kõrgune kolmnurkse ristlõikega betoonpost, mille kivi-poolsel küljel on metallplaat tekstiga: „Eesti Vabariigi kaitse all olev Tallinna linna halduspiiri punkt.“ Mõõdud: pikkus N-S 1,4 m, laius E-W 1,2 m, kõrgus 0,7 m. Umbes 7 m ida poole jääb kultusekivi nr 2616.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ülle Tarkiaineni artikli järgi
Eesti alal on varasemate piiride kujunemisel olnud kõige tähtsam tegur loodus, mis on piiranud inimtegevuse ala sügavate metsade, ulatuslike soode ja veekogudega.
Seoses 13. sajandil kujunenud uute võimu- ja omandisuhetega ja asustuse tiheduse kasvuga algas senise tsooni- või vööndipiiri järk-järguline asendamine lineaarse piiriga.
Maade läänistamisel hakati piire üha täpsemalt ja ühemõttelisemalt kindlaks määrama, millega hakkasid senised orgaanilised piirid asenduma kunstlikega, millel oli juba selgelt eraldav ja kaitsev funktsioon ja millega kaasnes ka kunstlike piiritähiste kasutuselevõtt.
Ristimärgiga tähistatud kivid ja puud olid need kaks piirimärki, mis võimaldasid kõige kergemini märkida maha sellist piiri, mis ei sõltunud vaid loodustingimustest, vaid inimese tahtest.
Kultuurmaastike osi - teed, sillad, paganlikud kultusekohad - kasutati piiri märkimisel, sest neil oli oluline osa kohalikus sotsiaal-majanduslikus ja kultuurielus ning see soodustas piiride kinnitumist kohalike elanike mälus.
Vaatamata kunstlike piiritähiste tähtsuse kasvamisele kasutati jätkuvalt piiri tähistamisel ka nii looduslikke tähiseid kui ka kultuurmaastiku elemente, mis tingis selle, et lineaarsed piiriosad vaheldusid mitte nii täpselt märgistatud osadega.
Kuni 17. sajandi lõpuni oli kasutusel suur hulk erilaadseid piiritähiseid alates loodus- ja kultuurmaastiku elementidest kuni spetsiaalselt piiri tähistamiseks kaevatud aukude, kivihunnikute, kraavide ja märgistatud kivide ning puudeni.
Puude kasutamine piiritähisena oli loomulik, sest nad olid juba ammustest aegadest omandanud nii maastikus kui ka inimeste mälus orientiiri staatuse.
Suured puud on olnud olulised maamärgid, mis kergendasid maamõõtjate tööd ja võimaldasid piiripunke maha märkida suuremat vaeva nägemata.
Kui puude kasutamine oli tavaline lineaarse piiri väljakujunemise perioodil, siis mida täpsemaks ja olulisemaks lineaarsed mõisate piirid muutusid, seda vähem vastasid puud sellise piiri tähistamise vajadusele.
Rootsi võimud hakkasid 17. sajandi lõpul valduste piiride tähistamist korrastama.
Piiritähisena sai kasutada vaid piirikive ja kupitsaid ning puude kasutamist piiri tähistamiseks soovitati vältida, sest puud kasvavad ja muudavad aja jooksul oma kuju.
Rahvaluulekogudes on puude kui piiritähiste kohta vähe teateid, sest puude kasutamine piiritähisena hakkas hääbuma juba 17. sajandil.
Endise vööndi- ehk tsoonipiiri asendumine lineaarse piiriga võttis Eesti alal sajandeid.
Täpne lineaarne piir muutus valitsevaks alles 17. sajandi lõpust alates ning soode ja metsade alal õieti alles 18. ja 19.saandil.
Piiriruum muutus piiriliiniks, mistõttu seni tavalised looduslikud piiritähised jäeti kõrvale ja piiri tähistamiseks kasutati vaid ristiga märgitud piirikive ja piirikupitsaid</span>


source: A
code: 1242
name: Jaani kirik
type: ajaloomälestis
alt_id: 801-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Basilikaalse kiriku ristkülikukujulise põhiplaaniga peakorpusele liitub läänest nelinurkne telkkiivriga torn ja idast - polügonaalne koori apsiid. Põhjas ja lõunas on hoonel sümmeetriliselt käärkamber ja eeskoda. Kiriku suurimad välismõõdud: pikkus 60 m, laius 43,4 m. Pikihoone sisemõõdud: pikkus 43 m (lisaks apsiidi pikkus 6,4 m), laius 23,7 m (apsiidi laius 8,2 m), külglöövi laius 6,5 m, kesklöövi laius 8,2 m. Kesklöövi kõrgus ca 19 m, külglöövi kõrgus ca 10 m. Kirikusaali pindala ca 1000 m2. Lõunaeeskoda ja käärkamber kumbki 7,2 x 6,9 m (52 m2). Peaeeskoda 6,4 x 3,5 m (25 m2). Viiekorruselise torni kõrgus risti tipuni ca 52 m, põhikehandi kõrgus nurgatornikeste tipuni ca 36 m, tornikiivri kõrgus ca 18 m. 
Neogooti stiilis lahendatud hoonel on Tallinna keskaegsele kirikuarhitektuurile tüüpilised nelinurksetele tugipiilaritele toetuvad võlvid. Ka aknad ja uste portaalid on teravkaarsed ja vormilt seotud kohaliku ajaloolise arhitektuuriga. Akendel on puidust leekestiilis ehisraamistikud. Kesklööv on kõrge, ristlöövide vööndkaared toetuvad rippkonsoolidele, külglöövidel on tähekujulised servjoonvõlvid. 
Kogu kiriku sisustus on eklektiline, sh oreliväär ja neogooti altarisein.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Tallinna Jaani kiriku hoone asub vanalinnast lõuna pool kvartalis nr 33, mis moodustub linnamüüri lõunaküljele liitunud hoonestusest, ning mis jääb Harju, Müürivahe, Suur-Karja tänavate ja Vabaduse väljaku vahele. Kahe linnavärava, Harju ja Karja värava lammutamine 19. sajandi keskpaigas oli seotud linna lõunasuunalisele kasvuga ja aitas parendada liiklust vanalinna ja lõunapoolse linnaosa vahel. Jaani kiriku hoone ehitati praeguse Vabaduse väljaku (siis Puu- ja Heinaturg) idaküljele 1862-1867.a Jaani kiriku ehitamise vajaduse tingis Tallinna eesti luterlaste Pühavaimu koguduse kasv, sest vana keskaegne kirik jäi liiga väikseks. 1851. a alustati uue kiriku ehitamiseks korjandust ning linnalt saadi kiriku jaoks krunt väljaspool linnamüüri. Kirikuprojekt telliti selle aja ühelt viljakamalt arhitektilt, sel ajal Eesti kubermanguarhitekti ametis olnud Christoph August Gablerilt (1820-1884). Kiriku ajaloolised ehitusejoonised 1944. aastani hävisid tulekahjus. 
Kogu kiriku sisustus on eklektiline, sh oreliväär ja neogooti altarisein. Altariraamistiku ja laua valmistas meister F. Kühne. Altarimaali "Kristus ristil" autoriks on Karl Gottlieb Wenig. Kantsel on meister G. J. Moikowi töö, kantsli kõlaräästa autoriks on meister Sporleder. 1869.a pühitseti sisse G. Normanni neogooti stiilis orel, mis oli kasutusel kuni 
1911.a-ni. 1913.a ehitas A. Terkmann pneumaatilise taktuuriga oreli, mis on säilinud tänapäevani.
Jaani kirik jäi Heinaturu ümbruses ligi pooleks sajandiks viimaseks uusehitiseks. Seepärast tundus kirik 19. sajandi lõpul ja eriti 20. sajandi algul, mil valmis suurem osa väljakut ümbritsevast hooneteansamblist, arhailisena ega sobinud viimase aja modernistlike hoonetega ning 1936-39.a oli seepärast koguni plaanis selle lammutamine. 
Nõukogude okupatsiooni perioodil ehitati kiriku põhjaseina külge erineva mahuga väiksed majandusruumid. Seoses kiriku ühendamiseda linna keskküttesüsteemiga kadus vajadus oma katlamaja järele, mis asus hoone keldris ning selle kõrge, kesklöövi katuseharja kõrgune korsten lammutati. 
1990-91. a valmisid Eeva-Aet Jänese külglöövide idaakende vitraažid. 
2007.a remondi käigus võeti kasutusele keldriruumid, eemaldati interjööris kahjustustega krohvikihid ja lahtised värvikihid. Rajati kaasaegsed elektri-, ventilatsiooni- veevarustuse-, kanalisatsiooni- ja küttesüsteemid. Kirikusse rajati põrandaküte ja kiviplaatidest käiguteed. Pingistike alla rajati samuti põrandakütte ja laudpõrand. Külglöövide aknad restaureeriti ning sisse poole paigaldati lisaraamid. Kesklöövi aknad restaureeriti. Kõik olemasolevad uksed säilitati ja restaureeriti. Orelirõdul asendati puidukahjustusega astmestik ja sekundaarsed vaheseinad. Rõdude kandekonstruktsioon viimistleti tulepüsivaks. Kiriku ajalooline puidust sisustus restaureeriti, sh altar, kantsel, pingistik, oreliväär ning lühtrid ja braad. Restaureerimisprojektid koostas PB Sille OÜ (Helli Tammaru, Mare Rähni), ehitas OÜ Tarrest Ehitus, muinsuskaitse järelevalvet tegi Niina Mäger. 
2010.a restaureeriti kiriku fassaadid.</span>


source: A
code: 1243
name: Maja, kus elasid Marie Under ja Friedebert Tuglas
type: ajaloomälestis
alt_id: 737
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestis on funktsionalistlik, kahe põhikorruse ja osalise keldrikorrusega, paest vundamendil, krohvitud puitsõrestikseintega elamu. Hoonel on puidust toolvärgiga, värvitud plekist kattega madal viilkatus. Välisseinad on kaetud pritskrohviga. Kirde ja kagukülge ümbritseb paekivist kattega lahtine terrass. Teise korruse edelaküljel asub puitrinnatisega rõdu. Inerjöör on säilinud valdavalt algsel kujul: puidust, krohvitud ja värvitud peegellaed, laudpõrandad, keldris dolomiitplaatidega kaetud betoonpõrand (algselt katteta muldpõrand). Seinad olid algselt krohvitud, 1973. aasta remondi käigus kaeti kipsplaatidega. Värvitud puitakendel on säilinud algsed sulused. Keldritrepp betoonist, kaetud dolomiitplaatidega, mujal puidust, peitsitud ja lakitud käsipuudega. Ahjud kollastest glasuurpottidest, ümber seatud elektriküttele.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinnas, Nõmme linnaosas, Väikese-Illimari ja Vabaduse puiestee nurgal paikneval krundil.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Majas elasid aastatel 1933-1944 luuletaja Marie Under (1883-1980) ja luuletaja ning näitekirjanik Artur Adson (1899-1977). Aastetel 1944-1971 elas majas ka kirjanik Friedebert Tuglas (1886-1971). Hoone krunt oli ostetud 1932. aastal. Hoone valmis aastal 1936 või 1940 ning sisse koliti 1933. aastal. Elumaja projekteeris arhitekt Kuusik. Kolmandiku praegusest hoonemahust moodustab 1970. aastate algusest pärinev betoonblokkidest vundamendil, silikaatseintega juurdeehitus. Aastatel 1971-1976 toimunud ümber- ja juurdeehitustega kohandati hoone muuseumiks. Hoones asub "Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus".</span>


source: A
code: 1244
name: Pritsimaja
type: ajaloomälestis
alt_id: 4
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kahekorruseline, kandilise viiekorruselise torniga historististlik paekivihoone</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pritsimaja ehitati 1871-72 arhitekt Ferdinand Kordese projekti järgi krohvimata paehoonena, esindades nn materjalieheduse printsiipi, mis levis 19. saj II p eriti ühiskondlike hoonete juures. Nagu näha 1888. aastast pärineval fotol, ehitati hoone algselt praegusest lühemana. Viru tänava poolne risaliidiga osa lisati hiljem, kuid juba enne 19. saj lõppu. Mainitud fotol on näha ka pritsimaja taga olnud puidust torn, nn ronijate harjutustorn (valmis 1874, lammutati 1928). 

Kahekorruselise juurdeehituse Vana-Viru tänava pool projekteeris 1922 arhitekt Georg Hellat. Selle ette rajati 1980. aastate algul veel ühekorruseline juurdeehitus Eesti Tuletõrjemuuseumi jaoks (asutatud 1974). 

Tallinna Tuletõrjeühing (asutatud 1862) paigaldas pritsumajale 2002 mälestustahvli ühingu asutajale Carl Theodor Hollandtile.</span>


source: A
code: 1245
name: Tallinna dominiiklaste Püha Katariina kloostri ehitised Peeter Pauli kirikuga, 1246. a.-20. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 804-k; Arh. nr. 117
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kloostrihoonestik koondus ümber nelinurkse sisehoovi, mida piirasid kolmest küljest ristikäigud. Põhjaküljel oli refektoorium. Klausuuri lõunaküljele jäi kirik, mis oli mõõtmetelt Tallinna suurim. Pühakoda oli piklik ristküliku kujuline kodakirik. Basiilikat meenutades oli kesklööv külglöövidest poole laiem ja arvatavasti kaetud tähtvõlvidega. Kiriku idaosa moodustas kõrgkoori, mille alla oli ehitatud kabelilaadne võlvitud kelder. Kiriku idaseina lõpetas kesklöövi laiune hulknurkne apsiid. Erakordselt rikkaliku kujundusega on kaks kiriku lääneportaali. Lõunapoolne portaal on kaunistatud reljeefse friisiga, millel realistlikult käsitletud leheornament, maagilised masklõustad ja lehe- ning roosimotiivid. Suure keskteljel paikneva peaportaalil on kujutatud fantastilisi lendlohesid ja koeri, viinapuu- ning tammelehtede põiminguid. Kloostri klausuurist ja kirikust on säilinud fragmendid, seal hulgas osa klausuuri sisehoovi ümbritsenud ristikäigust ja portaalidega müürilõigud kiriku lääneosas.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Dominiiklaste Katariina klooster on vanim all-linna kloostrikeskus, mille asutasid Skandinaaviast lähetatud dominiiklased 1246. aastal. Kasutamiseks antud krunt paiknes jutlusmunkadele sobivalt turuplatsi ja toonase sadama rahvarikkas läheduses. Esialgsete puitehitiste asemele hakati kivist hooneid ehitama 13. sajandi teisel poolel ja 14. sajandi algul. Traditsioonidekohaselt kavandatud kloostrihoonestik rajati nelinurkse sisehoovi ümber. Lõpliku ilme sai klausuur algkiriku asemele ehitatud uue suure kiriku valmimisega 1400. aasta paiku. Uue kiriku sisse jäänud algkirik lammutati oletatavasti 1414. aastal seoses uue kiriku võlvimisega. Viimasena valmis kirikust apsiid. Reformatsiooniga lõpetas klooster 1525. aastal tegevuse. 1531. aastal kirik põles ja jäi varemetesse, kiriku müürikasti hakati ehitama elamuid. 1844. ja 1861. aastal toimusid kirikus suuremad varingud. Aastatel 1841-44 ehitati refektooriumi kohale uus neogooti stiilis Peeter-Pauli kirik, mille fassaad sai 1920. aastal neoklassitsistliku kujunduse. Kloostri klausuur konserveeriti aastatel 1958-65.</span>


source: A
code: 1246
name: Katoliku Peeter-Pauli kirik
type: ajaloomälestis
alt_id: 793-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Peeter-Pauli neogooti-stiilis kirik on kolmelööviline. Külglöövid on kesklöövist kitsamad, kirikul on sirge koorilõpmik ja lihtsaid ristvõlve kannab neli paari kaheksatahulisi kapiteelidega piilarit. Kesklöövi valgustavad ümaraknad, külglööve teravkaarsed aknad. Idapoolses küljes asub väike käärkamber, mille müürid on endise kloostri köögi vundamendil. Ajaloolisest sisustusest on säilinud kantsel, oreliväär jm. Esinduslik klassitsistlik peafassaad asub läänes, kus edela ja loodenurgas asuvad neljatahulised kellatornid. Peaukseks tiibuksed, mille kohal stukk-kaunistused ja mõlemal pool sambad. Fassaadil on stukk-kaunistused - karniisid, triglüüfidega friis, tekstiga ehisväli, aknaraamistused, frontoon. Portaalist mõlemale poole jäävad paeplaadid pühakute kujutisega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Algselt asus samas Peeter-Pauli kiriku kohas dominiiklaste kloostri uus refektoorium, mida hakati 1799. aastal kohandama katolikuks kirikuks. Esimene ümberehituse plaan valmis 1833. aastal Peterburi arhitekt Karl Rossi poolt. 1841. aastal algasid kiriku ehitustööd, milleks lammutati refektooriumi võlvid ja lõunapoolne müür. Kirikuhoone valmis üldjoontees 1844 ja esimene jumalateenistus peeti 1845. Läänesein kujundati esinduslikuks fassaadiks 1920 aastal Erich Jacoby (1885–1941) ja Franz de Vriesi (1890–1938) poolt. 1999 toimus suurem fassaadide restaureerimine.</span>


source: A
code: 1247
name: Tallinna Kreiskooli (1832-87) ja Tallinna Linnakooli (1917.aastani) hoone
type: ajaloomälestis
alt_id: 739
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Praeguse koolihoonete kompleksi koostises peituvad ilmselt varasema hoonestuse ja hoonetüüpide eritraditsioonid, mis võivad pärineda veel neist aegadest, kui samal maa-alal asusid kahe kloostri (Padise ja Ojamaa) valdused. Krohvitud fassaadidel on stukkdekoor (karniisid, aknaraamistused rustika) pärinevad 19. sajandi II poolest. Välisuksed ja framuug ning hooviuks pärinevad 19. sajandi II poolest. 17. sajandist on pärit raidkiviraamistusega kaubaluuk ja raidkivilengidega aken. Keldris on 17. sajandist küünlaniššid, talalagi ja raidportaal, 18.-19. sajandist müüritrepid ning võlvlaed, 16.-18. sajandist kivikonsoolid.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinna vanalinna idaküljel, linnamüüri, Munga, Vene tänava ja Nikolai Imetegija kiriku vahel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Krundi esmakordne mainimine pärineb 13. sajandist. 14. sajandil püstitati sinna puit- ja kivihooneid. 1535. aastal müüdi krunt Thomas Vegesackile, sel ajal oli krundil maja, hoov ning viljaaitu ja talle. Edasisest krundi ajaloost puuduvad andmed. Alles 18. sajandi II poolest on teada, et kinnistu omanikuks oli kubermanguvalitsuse kaasistuja Oom, kelle järeltulijatest Antoinette Hedvig Henriette von Wistinghausen müüs kinnistu aastal 1832 sajandi algul asutatud kreiskoolile. Seoses uue funktsiooniga kaasnesid mitmed ümberehitused. 1833. aastal algas õppetöö uues, selleks otstarbeks ümberkujundatud koolimajas. 1872. aastal toimus järgmine ümber- ja juurdeehitus. 19. sajandi lõpul kreiskool likvideeriti ning hoone läks linnakoolile, mis tegutses seal 1917. aastani. Hiljem on hoones tegutsenud erinevad õppeasutused ning kuni tänaseni kasutatakse seda koolimajana.</span>


source: A
code: 1248
name: Tallinna Nikolai kirik, 1820-1827.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 787-k; Arh. nr. 120
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tsentraalse põhiplaaniga kuppelehitis on klassitsistlikus stiilis. Kiriku välisarhitektuuri iseloomustavad kuppelkatused, esimese korruse rustreeritud seinapinnad, rõhutatud aknaraamistused, stukkrosetid, ohtrad karniisid, balustrid ja kellatornide nurgapilastrid. Hoone keskel on kõrgel akendega tambuuril suur kuppel ning selle ees peafassaadi nurkades neljatahulised lahtise kellakorrusega kuppeltornid. Viimaste keskel on kõrge joonia sammastega portikus. Siseruumis domineerivad kuplialust ruumi valgustavad aknad. Tambuur toetub piilaritaolistele omavahel servjoonvõlvidega seotud seintele</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Nikolai Imetegija õigeusu kirik ehitatud aastatel 1820-27 varem samal kohal olnud vene kiriku kohale. Tallinna esimese kuppelehitise arhitektiks oli Šveitsis 1758.a sündinud ja 1767.a Peterburi saabunud arhitekt Luigi Rusca (1758-1822), kes lahkus Venemaalt 1818.a. Kirik ehitati tema 1804. aastal valminud projekti alusel lihtsustatud kujul. Kiriku algselt klassitsistlikud interjöörid on 19. sajandil osaliselt ümber kujundatud. Sisustuses on olulisel kohal kolmeosaline ikonostaas. Viimase keskosa on 19. sajandist. Külglöövide ikoonid on aga vanemad ning pärinevad 17. ja 18. sajandi vahetusest.</span>


source: A
code: 1249
name: Nõmme Rahu kirik
type: ajaloomälestis
alt_id: 797-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nõmme Rahu kirik on paekivivundamendil, puitsõrestikul prussidest täidisega seintega hoone, millel on värvitu plekkkattega viilkatus. Hoonel on laudvooder, puitkarniis, kagu- ja loodeküljel palkidest tugipiilarid. Edelaosas paiknev kellatorn on ruudukujulise põhiplaaniga, puitsõrestikul, laudvoodriga ning tipneb väikese kaheksanurkse torniga. Torn on kaetud lainja joonega kaheksaviilulise tsingitud plekist kiivriga, mille tipus vaskplekist kerale asetatud rist. Saaliosas, mille kõrgus on 5,6 m, asetsevad kahekümneruudulised aknad. Kooriruumi osas paiknevad kaks ärklit (kagu- ja loodeküljel). Interjöör on puidust (põrand, pingistik, puitpostidele toetuv koorirõdu, trepid, värvitud kantsel ja altariosa, lakitud seinad). Lagi on värvitud, pikisuunas keskmine osa tasapinnaline, külgmised osad kaarjad. Rõdul paikneb algne Terkmanni orel ning altarist paremal Kessleri 19. sajandi keskpaigast pärinev orel. Hoones on keskküte, algsed ahjud on lammutatud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinnas, Nõmme linnaosas, Võsu ja Raudtee tänava nurgapealse krundi sügavuses.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1901. aastal rajas Nikolai von Glehn praegusele Nõmme Rahu kiriku krundile töökoja, mille arhitektiks oli Friedrich Wendach. 1904. aastal andis Glehn pankrotistunud valukoja hoone vennastekogudusele palvetundide pidamiseks. 1913. aastal kinkis M. von Glehn palvela koos maaga kirikule, kuid kogudus sai selle omanikuks alles 1927. aastal. J. Rosenvaldi juhtimisel hakati 1913. aastal kirikuhoonet korrastama. Kirikutorn valmis 1918. aastal ja järgmisel aastal paigaldati tornikellad. 1921. aastal sai kirik elektrivalgustuse. 1923. aastal toimusid kiriku interjööris ümberehitused. 1924. aastal nimetati kirik "Rahu kirikuks" ja pühitseti Tartu rahulepingu mälestuskirikuks. 1931. aastal toimusid Nõmme linnaarhitekti F. Wendachi juhtimisel kiriku ümberehitused: valmis uus kumer lagi, orelikoor ja kaguküljel juurdeehitusena leerisaal, vahetati põrand, pappkatus asendati plekk-katusega, lammutati vana koor, koguduse tuba ja kirikus sees olnud käärkamber. Aastatel 1979-82 tehti kiriku remont, vahetati elektrisüsteem ja paigaldati küttesüsteem. 1990. aastal toodi kirikusse Võnnu vennastekoguduse palvemajast 1844. aastal Tartu meistri Ernst Kessleri valmistatud orel. 2014. aastal rekonstrueeriti küttesüsteem.</span>


source: A
code: 1250
name: Maja, kus aastatel 1867-1917 asus Toomvaestekool
type: ajaloomälestis
alt_id: 269-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestis on kahekorruseline, kõrge paekivist sokliga, krohvitud paekivihoone. Ehitatud koolimajaks 1860. aastatel. Esiküljel paikneb paekivitrepp sammastele toetuva varikatusega. Hoonel on paekarniisid ja piudust toolvärgil plekkatus. Vahelaed ja põrandad on puidust. Keldrilagi osaliselt betoon, osaliselt paevõlvidel. Vaheseinad on puidust. Interjööris leiduvad peakivist trepid, mis on kaetud puiduga, 2. ja 3. korruse vahel asub puidust keerdtrepp, mille käsipuud puitbalustraadiga. Seinad on krohvitud ja värvitud, põrandad kaetud keraamilise plaadi, linoleumi ja kilpparketiga, keldripõrandal leidub säilinud algset kiviparketti.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Tallinna kesklinnas, Wismari tänava krundi sügavuses.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Maja on ehitatud 1867. aastal, projekti autoriks arhitekt Ferdinand Kordes. Aastatel 1867-1917 asus hoones Toomvaestekool ja see kuulus Eesti Evangeelsele Luteri Kirikule. 1937. aastast tegutses hoones XV algkool ja seejärel Tööstuskool. 1955. aastal asus hoones Onkoloogilise Dispanseri haigla, hiljem kuni 1990. aastateni Tallinna Vabariiklik Narkoloogiadispanser. Nüüd on hoone kasutusel Wismari haiglana, mis asutati 1985. aastal.</span>


source: A
code: 1306
name: Skulptuur «Karu», E. Roos, 1939 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 57
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Üldistava vormiga, ilmekas istuvat karu (karupoega) kujutav pargiskulptuur roosakaspunasest graniidist.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Hirvepargis (Toompuiesteele viiva trepi küljemademel).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1964 - vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 48; aastast 1973 – vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 57
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Tallinnas Hirvepargis trepimademele kinnitatud „Karu“ on 1939. a. „Pallase“ lõpetanud Enn Roosi (1908-1990) loomingus figuuri ja portree kõrval olulist kohta omava loomaskulptuuri esimeseks tähtsamaks tööks. Selle vorm on graniidipäraselt kompaktne ja stiliseeritud. Üldmassist eralduvad selgemalt karu pea, kõrvad ja vastu paremat esikäppa surutud nina. Turjal muhk. Teose aluseosa on nelinurkne
Enn Roos (1908-1990) – eesti kujur. 1939 lõpetas A. Starkopfi õpilasena kunstikooli „Pallas“. Loonud nii monumentaal-, dekoratiiv- kui ka väikeplastikat. Portreede ja inimfiguuride kõrval loonud mitmeid ilmekaid, dekoratiivseid ja materjali eripära arvestavaid loomakujusid. Kauaaegselt oli tegev ka kunstiõppejõuna. Temalt ka skulptuur „Lamav piison“, reg. nr. 2229
M. Eller. Monumente ja dekoratiivskulptuure. Tallinn, 1978, lk. 17-18: 1939. aastal leidis endale Hirvepargis koha äsja „Pallase“ lõpetanud noore kujuri Enn Roosi (1908) graniidist „Karu“, kus on veel märgata starkopfliku materjalikäsitluse mõjutusi, kuid domineerima pääseb siiski E. Roosile omane pehmus ja lüürilisus.</span>


source: A
code: 1307
name: Mälestussammas «Russalka», A. Adamson, 1902 (graniit, pronks)
type: Mälestussammas
alt_id: 58
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mere poole sirutuva graatsilise ingliga tipnev mälestussammas tugineb laevanina ja tormilaineid sümboliseerivale massiivsele hallist ja roosast graniidist soklile. Roosast graniidist kõrge pjedestaali külgedel laevahukku kujutav reljeef ja kivisse raiutud kuldsed kirjad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinuskaitse all alates 1925.(?) aastast. Alates 1964.a vabariikliku tähtsusega kunstimälestus nr. 43, aastast 1973 – vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 58.
Amandus Heinrich Adamson (1855-1929) – Peterburi Kunstiakadeemia haridusega esimesi professionaalseid eesti kujureid. Viljelenud mütoloogilisi ja allegoorilisi kompositsioone, salonglikku skulptuuri, realistlikke randlaste kujutisi, portreid. Pärast „Russalkat“ lõi mitmeid monumente nii Venemaal kui ka Eestis, ka hauamälestusmärke, Tartu Pauluse kiriku altariskulptuuri
M. Eller. Monumente ja dekoratiivskulptuure. Tallinn, 1978, lk. 6-7: 1902. aastal püstitati Kadriorgu A. Adamsoni „Russalka“, monument 1893. aastal hukkunud soomuslaeva ja ta meeskonna mälestuseks. Arvestamata hauasambaid kalmistutel, oli see esimene eesti skulptori monument mitte ainult Tallinnas, vaid üldse Eestis.
...„Russalka“ on aja jooksul muutunud üha kindlamalt üheks osaks Tallinnast, vaatamisväärsuseks, mille puudumist kõik märkaksid. „Russalka“ on A. Adamsoni arvuka monumendiloomingu kordaläinuim teos, milles õnnelikult ühinevad kujurile iseloomulik elav ja dünaamiline käsitluslaad ning mälestussamba kompositsiooniline lahendus suurepäraselt valitud asukohaga mere kaldal. Romantiline üldmeeleolu seostub hästi mere avarusega; ilmastiku, aasta- ja päevaaegade vaheldumine loovad sellele järjest uusi variatsioone. „Russalkal“ on rida igale heale monumendile vajalikke omadusi. Õnnestunult on leitud proportsioonid tahutud graniitplokkidest aluse ja pronksist inglifiguuri vahel, kogu samba siluett on ilmekas ja väljendusrikas. Tänu oskuslikult valitud asukohale pargipuude ja merekalda piiril pääseb ta hästi  mõjule maastikus ning liitub samas sellega harmooniliseks tervikuks. Monument on hästi vaadeldav nii kaugelt kui lähedalt. Jutustavad detailid: laevahukku kujutav reljeef, võitlust tormiga markeeriv sokkel jmt. Pakuvad pidepunkte vaatajaile, kes üldmuljele illustratiivset lisa otsivad.
„Russalka“ populaarsuse üheks oluliseks põhjuseks on tema ideestiku üldmõistetavus, kestmine üle aegade, mistõttu ta on saanud lähedaseks paljude põlvkondade inimestele. Tallinn kui mere- ja sadamalinn oli saanud endale kohase monumendi.
K. Müürisepp, G, Vilbaste. Kadriorg. Tallinn, 1966, lk. 62-63: Kadriorgu hakati püstitama mälestusmärke 20. sajandil. Esimeseks mälestussambaks oli „Russalka“, mis püstitati Kadrioru rannale Mere allee lõppu. Eesti skulptori prof. Amandus Adamsoni poolt loodud võimas monument hukkunud meremeeste mälestuseks avati 7. (19.) septembril 1902. aastal. Monumendi hallist graniidist alus kujutab laeva, mis on sattunud veealustele karidele. Laevakere keskelt tõuseb terava kaljuna mälestussamba postament, mille tipul on tumedast pronksist ingel. Paremas käes hoiab ta risti, millega näitab suunas, kus hukkunud meremehed leidsid külma haua. Kaljusamba alusele viib lai graniidist trepp. Viimase trepiastme vastas on monumendi alussambal tumedast pronksist bareljeef, mis kujutab „Russalkat“ hukkumispäeval tormisel merel. Bareljeefi kohal on graniiti raiutud sõnad: „Russalka“ hukkumispäeval 7. septembril 1893. aastal... Bareljeefi all on pronksist loorberipärg sõpradelt ja seltsimeestelt. Sõja päevil hävitasid fašistid bareljeefi, kuid 1945. aastal taastas selle P. Horma. Postamendi läänepoolsel küljel on kirjutatud: „Vene rahvas ei unusta oma sangareid-märtreid“... Mälestusmärgi idapoolsele küljele on raiutud hukkunud ohvitseride (12) nimed ja madruste arv (165). Mälestussammast ümbritsev graniidiga sillutatud ala kujutab kompassi. Ümber selle ala seisvatele madalatele malmpostidele on kirjutatud hukkunud madruste nimed. Hukkunute hulgas oli ka neli eestlast – ohvitser, madrus, puusepp ja kokk. Monumendi üldkõrgus on 16 meetrit.
7. (19.) septembril 1893. aastal sai rannakaitse soomuslaeva „Russalka“ komandör Jenis ootamatult käsu sõita Tallinnast Helsingi kaudu Kroonlinna. Soomuslaeva saatjaks määrati kahuripaat „Tutša“. „Russalka“ oli vana ja madal laev... Päeval tõusis tuul ja muutus 9-palliseks tormiks. „Tutša“ tõttas ees ning kaotas vihmas ja udus silmist „Russalka“. „Tutša“ jõudis õnnelikult Helsingisse, kuid „Russalka“ jäi tulemata.... Kui järgmisel päeval tuli Soome randa esemeid kadunud laevalt ja paat surnud madrusega, siis hakati „Russalkat“ otsima. Laeva ei leitud ega avastatud ka mingeid jälgi hukkumiskohast... Laev ja tema meeskond, 176 inimest jäid jäljetult kadunuks. Ainult madrus, kelle lained ajasid paadiga Soome randa, sängitati maamulda. „Russalka“ vraki leidsid nõukogude tuukrid 1932. aastal Soome lahest Prangli saare ja Helsingi vahelt 80 meetri sügavuselt...
T. Nurk. Amandus Adamson. Tallinn, 1959, lk. 42-44: Kahekümnenda sajandi algusaastaist alates hakkas Adamson tegutsema ka monumendiplastika alal. Esimene Adamsoni poolt loodud monument oli „Russalka“ mälestussammas Tallinnas Kadrioru rannal... Vajalikud summad hangiti ülevenemaalise korjanduse teel, milleks saadi luba 1900.a. jaanuaris. Välja saadeti üle 16000 korjanduslehe, mille alusel tuli kokku 61000 rubla. Mitmesuguste sekelduste järel, nagu maatüki omandamine kaupmees Pfaffilt jm., saadi eeltööd alustada alles 1901.a. juulis. Augustis hakati rajama monumendi alust kohaliku ehitusmeistri N. Tamme juhtimisel. Pjedestaali graniit telliti Soomest, mis saabus kohale paarikuise hilinemisega 1902.a. mais, mistõttu ehitustöödega tuli tublisti kiirustada, et tähtajaks valmis jõuda. Inglikuju, reljeef ja teised pronksdetailid valati Peterburis Morandi tehases, kuna laternad teostati Tallinnas Wiegandi vabrikus. Kuju asetati kohale 20. juulil. Väiksemad viimistlustööd jätkusid sügiseni. Monumendi pidulikust avamisest 7. septembril 1902.a. võttis osa ka autor... Monumendi juures on eriti õnnestunud graatsiline inglifiguur, milles vaatamata suurusele on kergust ja hõljuvust. Skulptor käsitleb suurepäraselt ingli õhukest, pehmetes voltides langevat rüüd, mis tagasihoidlikult toob esile kehavormid. Suure tasakaalutunde ja ilusa siluetiga on antud ingli astuv poos ja graatsiline kätehoiak. „Russalka“ ingli kuju loomisel oli Adamsonile modelliks 17-aastane neiu Juuli Rootsi, kes pärines Paldiskist ja teenis 1901.a. suvel Adamsoni juures koduabilisena. Pika puiklemise peale oli neiu nõus poseerima, aidates ühtlasi skulptoril savi sõtkuda ja sealt kivikesi välja noppida.... „Russalka“ on ilusamaid Adamsoni monumente, mõjudes oma proportsioonide harmoonia ja vormide tasakaaluga. Mälestussammas moodustab ühtse terviku ümbritseva loodusega ning kuulub lahutamatu osana Kadrioru pargi ansamblisse.</span>


source: A
code: 1308
name: Purskkaev "Poisid kalaga", V. Mellik, 1947 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 59
description:
<strong>Asukoht: </strong><span>Viru väljaku poolne metalltaraga ümbritsetud, trepistiku ja purskkaevuga kolmnurkne ala sai oma kuju juba 19. sajandi lõpul. Väike haljasalal avati 12. augustil 1898.a, kuigi tööd jätkusid ka veel 1899.a. Algselt paiknes purskkaevu skulptuur kõrgel postamendil ja veemängu lahenus erines praegusest. 1945.a purskkaev taastati, kuid veidi muudetud kujul, millisena on ka tänaseni säilinud. Purskkaevu pronksist skulptuuri valmistas 1947.a Voldemar Mellik. 1980.a restaureeriti metallist piirdeaed.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1964 - vabariikliku tähtsusega kunstimälestus nr. 43, aastast 1973 – vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 59
Voldemar Mellik (1887-1949) – kujur ja kunstiõppejõud. Õppis Peterburis Stiglitzi kunsttööstuskoolis ja vabakuulajana kunstiakadeemias. Loonud portreid ja figuuriplastikat, kujusid monumentidele, dekoratiiv- ja hauaplastikat. Materjalidest eelistas pronksi ja poleeritud graniiti
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Viru tänava ja Pärnu maantee vahelisel haljasalal asuv Eesti  ühe juhtiva kujuri Voldemar Melliku (1887-1949) loodud dekoratiivne fontääniskulptuur kahe alasti poisikese ja nende vahel oleva vett purskava kalaga. Nelinurksel pronksalusel seisev poisike hoiab kahe käega suurt püstloodis kala, tema jalgade vahel istuv poisike toetab kätega kala saba. Figuurigrupp on kinnitatud alusest laiemale nelinurksele graniitpostamendile, mille igal küljel on vett purskav, tugevalt stiliseeritud kalapea kõrgreljeefina. Purkskkaevu kompositsioon ja vormi-kujundus on teostatud baroksete fontäänide eeskujul. See haljasala elustav esimene sõjajärgne dekoratiivskulptuur Tallinnas asendas sõjas hävinud, samas paigas olnud vett purskava poisi-puto figuuri konnadega. Säilinud oli veesilm koos purskkaevu konstruktsiooniga (M. Alas. Voldemar Mellik. Tallinn, 1985, lk. 77, 96)
M. Alas. Voldemar Mellik. Tallinn, 1985: 1945. aastal sai Mellik tellimuse pronksist dekoratiivse figuurigrupi loomiseks Viru tänava ja Pärnu maantee vahelise haljasala fontääni jaoks. Nimelt hävis sõjatules samas paigas asunud vett purskav poisikese-puto figuur konnadega, säilis aga veesilm koos purskkaevu konstruktsiooniga. Mellik komponeeris grupi kahest putot meenutavast poisikesest nende vahel paikneva vett purskava kalaga. Kompositsioonilt ja vormikujunduselt on teos lahendatud baroksete fontäänigruppide eeskujul. Figuurikompositsioon on kinnitatud postamenditaolisele alusele, mille igale küljele kõrgreljeefina kujundatud kala peast purskab vesi neljas suunas. Melliku loodud dekoratiivne purskkaev on esimene märkimisväärne sõjajärgseil aastail valminud dekoratiivskulptuur Tallinnas.</span>


source: A
code: 1309
name: Monument «Linda», A. Weizenberg, 1920 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 60
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Puhkama istunud, hundinahka üll kandvat naist kujutav detailirohke, romantilises kujutuslaadis figuraalskulptuur, paigutatud kõrget kaljurüngast meenutavale tahulisele alussambale.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Lindamäel, endisel Rootsi bastionil.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1964 - vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 45; alates 1973 – vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 60
August Weizenberg (1837-1921) – esimene eestlasest professionaalne kujur. Viljeles klassitsistlikku realistlike suundumustega skulptuuri. Käsitles rahvusromantilist ainest, loonud ka portreid, hauamonumente. Eelistas valget carrara marmorit
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: 1878. aastal käis Itaalias elav August Weizenberg Tallinnas. Tal  tekkis idee püstitada  Tartu Toomemäele „Wanemuise“ ja Tallinna Toompeale „Linda“ monument. Kavatsus ei teostunud. Kujuril valmis siiski 1880. a. marmorist „Linda“ Eestimaa Provintsiaalmuuseumile – teos, mida August Weizenbergi poolt eesti rahvuseepose “Kalevipoeg” põhjal loodud müto-loogiliste figuuride hulgas peetakse silma-paistvaks. Pronksist  „Linda“ asetati Toompeale endisele Rootsi kantsile alles 1920. Seda kohta hakati kutsuma Lindamäeks. Weizenberg on valinud „Kalevipojast“ episoodi, kus Kalevi kalmule kivi tassiv leinav Linda on istunud kivile puhkama. Linda peas on kuuseokstest ja tammelehtedest pärg, seljas paremat õlga paljastav palja jalalabani ulatuv vöötatud kleit. Kaelas kee. Tema vasak käsi toetub kivile, parema käega hoiab kinni põlvedel olevast loomanahast, vasakul õlal loomapea. 
M. Eller. Monumente ja dekoratiivskulptuure. Tallinn, 1978, lk. 10: „Russalka“ ja Peeter I monument jäid tükiks ajaks ainsateks uuteks skulptuurideks Tallinnas. Nendega kuulub kunstiajalooliselt ühte ajajärku A. Weizenbergi „Linda“, mis püstitati oma kohale Rootsi bastionil 1920. aastal. Kujuril oli kavas lasta oma skulptuuri suurendada, kuid vahendeid selleks ei õnnestunud leida ja nii korrati algset marmorvarianti lihtsalt pronksis. Tagantjärele võib pidada niisugust lahendust õigustatukski, sest vaevalt oleks lihtne mehhaaniline suurendus lisanud „Lindale“ monumentaalsust. Praegu on ta oma intiimse laadi ja sobiva asukohaga põlispuude keskel Toompea foonil saanud omaseks ja andnud nimegi asupaigale – Rootsi kantsi tunnevad nüüd kõik Lindamäena.</span>


source: A
code: 1311
name: Skulptuur «Metskits», J. Koort, 1929 (pronks)
type: kunstimälestis
alt_id: 62
description:
<strong>Asukoht: </strong><span>Originaal hoiustatud Tallinna Linnamuuseumis; koopia paikneb Toompea nõlvajalamil Nunne ja Laia tänava ristmiku juures oleval haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1964 - vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 44; aastast 1973 – vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 62
Jaan Koort (1883-1935) –Eesti tähtsamaid, tugeva isikupäraga skulptoreid, mitmekülgne kunstnik. Loonud suurel hulgal portreid, naisakte, dekoratiiv- ja hauaplastikat, monumente. 1920. aastate II poolel huvitus esimese eesti kujurina loomaplastikast, „Mestskits“ kuulub selles valdkonnas varaste tööde hulka. Tegutsenud ka maalikunstniku ja keraamikuna.
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Tallinnas Nunne tänava haljasalal 1930. – 1992.a. nelinurksel graniitalusel seisnud „Metskitse“ loojaks on Jaan Koort (1883-1935), kes läks kaasa 20. sajandi alguse uute kunstisuundadega: Temast sai eesti skulptuuri uuendaja nii sisus kui vormis. Ta tõi eesti skulptuuri ka loomaplastika. „Metskitse“ vorm on looduslähedane, kuid suurepinnaline, detaile hülgav ja olulist rõhutav. Kunstnik on tabanud erksa ning kartliku looma olemust ja nõtkust. Populaarne „Metskits“ on pronksi valatud kolmes eksemplaris – kuju Nunne tänava haljasalale ja Eesti Kunstimuuseumis asuv kuju – 1929.a.; Moskvas A. S. Puškini nim. Kunstimuuseumis asuv kuju – 1935. Nunne tänval paiknenud teose ostis KKSKV 1929.a. ja kinkis selle Tallinna linnale. 1930 asetati skulptuur haljasalale Laia tänava otsa vaatega tänavale. 1995. aastast on seal koopia.
M. Eller. Monumente ja dekoratiivskulptuure. Tallinn, 1978, lk. 16-17: A. Weizenbergi „Lindale“ lisandus 1929. aastal Vaksali tänava äärsel haljasalal J. Koorti „Metskits“. Selles pronksist loomafiguuris, mis kuulub eesti animalistika parimate teoste hulka, on kujuril suurepäraselt õnnestunud väljendada metslooma erksust ja valvsust. Modelleeringu sujuvust ja plastilist ilmekust rõhutab silueti puhtajoonelisus, üksikud teravamad aktsendid loovad mulje viivuks peatunud pidevast liikumisest. Meisterlik pronksivalu, mis teostati skulptori enese ateljees, poleeritud pinnad ja sobiv paatina lisavad kujule veelgi elavust. Hästi on valitud ka skulptuuri asukoht, mastaabilt suhteliselt tagasihoidlik figuur paikneb mõõtmetelt väikesel haljasalal, millele jääb fooniks järsk ja kõrge Toompea kallas. „Metskitse“ haprus ja kergus on kontrastiks Toompea monumentaalsele suurejoonelisusele.
L. Gens. Jaan Koort. Tallinn, 1964, lk. 140: Koorti esimene ja parim teos loomaskulptuuri alal on „Metskits“, mis on modelleeritud 1925-1926, pronksi valatud 1929.a. (kordamine samast aastast) ja kuulub euroopa loomaplastika suurteoste hulka. „Metskitses“ avaldub Koorti peen lürism. Kompositsioonis on meisterlikult lahendatud keerukas liikumismotiiv, mis nagu viitab valmisolekule väiksemagi hädaohu puhul välkkiirelt kohalt kaduda. Looma kergus ja graatsia on saavutatud masside õnnestunud vahekordadega, keha horisontaalne rütm on tasakaalustatud jalgade sihvakate vertikaalidega. Väiklaste detailide puudumine, sujuv vormiderikas siluett, milles rahulik voolavus vaheldub teravate aktsentidega, annavad suurepäraselt edasi kartliku looma sisemist pinget. Erakordselt ilus on pronksi pinnamõju oma tumeda sügava paatinaga, mis reflekteerib ühtlaselt valgust, kuid väldib sealjuures liigset läiget. „Metskitse“ vormirikkus pääseb eriti hästi mõjule kontrastis lihtsa prismaatilise alusega. Tervikuna on „Metskitsel“ suurepärased dekoratiivsed omadused. Paigutatuna muruväljakule Toompea jalamil on ta muutunud Tallinna linnapildi lahutamatuks osaks ja ühtlasi eesti skulptuuri üheks populaarsemaks teoseks.</span>


source: A
code: 1386
name: Kamin, 18. saj. (marmor)
type: kunstimälestis
alt_id: 138
description:
<strong>Asukoht: </strong><span>Praegune asukoht: peahoone, ruum nr L236- RK esimehe ruumides külaliste tuba.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kunstimälestisena muinsuskaitse all 1964.aastast.</span>


source: A
code: 2201
name: Blasius Hochgrewe monument, 1560 (paas)
type: kunstimälestis
alt_id: 714-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ristilöödu ja donaatori reljeefkujutistega monumentaalne paekivirist massiivsel soklil.
materjal ja tehnika: paas, raidtehnika
autor, valmistamise koht, dateering: tundmatu Tallinna kiviraidur, 16. saj. II pool (1580. aastad?); sokkel 19. sajandi lõpp
mõõtmed: risti kõrgus soklilt 223 cm; risti laius 155 cm; risti paksus 14 cm, sokkel 277 x 277 cm, kõrgus ca 129 cm; sokli pealisplaat 285 x 285 cm
märgid ja inskriptsioonid (märgid, signatuurid, pühendustekstid, inventariseerimistähised, jms.): risti esi-küljel reljeefsed krutsifiks ja põlvitav raudrüüs mehefiguur peast võetud kiivriga; vasakul vaevalt märgatav vapp, mille kohal vaimulik salm: „Ick vet, dat...“ (Nottbeck- Neumanni andmeil: Ick wet dat myn vorloser levat und he wert my hyrnamalt ut der erden uperwecker (tõlge: ma tean, et minu lunastaja elab ja tema äratab mind üles veel kord maa peal). Risti tagaküljel (Marta tänava poolsel küljel) tugevasti  kulunud tekst (Nottbeck-Neumanni andmed): Anno 1560, den 11 Septembris ys allhier herr Blasius Hochgreve vom Rüssen erbarmerlick erslagen Gott sy eme gnedich und vorlene em am jüngsten dage eyne vrobege uperstandinge thom ewigen levende. Amen“ (tõlge: 1560. aastal, 11. septembril, tapeti sellel kohal härra Blasius Hochgreve venelaste poolt halastamata kombel. Olgu Jumal temale armuline ja andku temale pattude andeksandmist viimsel päeval. Amen)
eritunnused (visuaalsed kahjustused, parandused, defektid, jms.): risti kohati mördiga parandatud; pind mure-nenud, kirjed ja kujutised väga tugevasti kulunud; tugev pinnakahjustus tekkis risti liivapritsiga puhastamise tõttu 1984. 
täiendavad andmed (esialgne otstarve, komplektsus, eraldatavad elemendid, jms.): 11. septembril 1560 toimus Tallinna eeslinnas Pärnu maantee ääres kokkupõrge tallinlaste ja venelaste vahel, kus sai surma mitmeid Tallinna koda-nikke ja Mustpeade vennaskonda kuuluvaid isikuid. Langenute mälestuseks asetati eri kohtadesse lahingu-väljal kolm mälestussammast. Kaks neist on hilisema ehitustegevuse käigus kõrvaldatud, kolmas – Blasius Hochgreve mälestuseks püstitatud rist on tänini säilinud algsel asukohal. Maatüki Blasius Hochgreve mälestusmärgiga 66 ruutsülla suuruses kinkis kaup-mees Edgar Höppner 1898. aastal Tallinna linnale. Monumendi sokkel ümberehitatud tõenäoliselt 19 sajandi lõpus või 20. sajandi alguses. Mälestusmärgi konserveeris AS KAR-Grupp 2002. Paigaldatud selgitav alumiiniumsulamist infoplaat. tellitud Monumendi haljasala  hooldus- ja haljastusprojekt, mis tellitud  Kesklinna Valitsuse poolt 2002. aastal, on siiani teostamata</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb väikesel haljastatud platsil Marta t. 6a.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1964 - vabariikliku tähtsusega kunstimälestis nr. 40, aastast 1986 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 714
J. Kivimäe. Lahing Jeruusalemma mäe taga anno 1560 (Tallinna Mustpead. Tallinn, 1999): Blasius Hogreve mälestusmärk. Üksikuna ja unustatuna seisab see mälestusmärk tänini seal, kuhu ta kunagi püstitati. Kui tallinlased seda tunnevad, siis enamasti Marta tänava risti nime all. Nelinurksest kivist postamendil asuv u. 2, 8 meetri kõrgune ja 1, 5 meetri laiune paekivist rist Marta tänaval on pühendatud Tallinna kodanikule ja suurkaupmehele Blasius Hogrevele (ka Hoegreve, Hochgreve), kes hukkus siin 1560. aasta septembris. Risti esiplaanil, mis asub Tallinna poole, on taas kujutatud krutsifiksi. Ristipuu all vasakul põlvitab ja palvetab habemik pikkade juustega raudrõivais mees. Ristipuu all maas on sõjamehe kiiver ja kaks ristatud luud. Ristist paremal leidub raidkirjas sama alamsaksakeelne piiblisalm, mis Lutke van Oyteni mälestusmärgil. Risti tagumise poole ülaosas paikneb alamsaksakeelne tekst, mis tõlkes on järgmine: „Aastal 1560, 11. septembril on siin härra Blasius Hochgreve venelaste poolt armutult maha löödud. Jumal olgu talle armuline ning andku talle viimsel päeval rõõmsat ülestõusmist igavesele elule. Aamen.
Blasius Hogreve oli Liivimaa sõja eelõhtul Tallinna üks tuntumaid ja jõukamaid kaupmehi. Üks varasemaid teateid tema kohta pärineb Mustpeade 1538. aasta vastlajootudest, kus ta oli trummilööjaks. 1545. aasta oktoobris võeti ta Tallinna kodanikuks. Suurkaupmehe Hogreve äritehingud ulatusid Amsterdamist kuni Novgorodini. Venelaste kallaletung Liivimaale ja Narva ning Tartu langemine vaenlase kätte lõhkusid lõplikult seni käibinud hansakaubanduse süsteemi. Mitmed Tallinna suurkaupmehed ja Blasius Hogreve nende hulgas asusid juba 1558. aasta suvel tegema ettevalmistusi kaaperlaevade saatmiseks Soome lahele, et kimbutada venelasi. Hogreve varustas oma kuludega ühe kaaperlaeva. Tema eestvõtmisel valmistuti tõsiselt Tallinna kaaperlaevade hulljulgeks ekspeditsiooniks, et vallutada tagasi Narva. 1560. aasta aprilli lõpul andis selleks loa ka ordumeister Kettler, kuid Narva-retkest ei saanud siiski asja. On võimalik, et sõjakalt meelestatud  Blasius Hogreve oli ka 1560. aasta septembris lahingu üks eestvõitjaid, kuid see jäi tema viimseks lahinguks kodulinna kaitsel.
H. Üprus. Raidkivikunst Eestis XIII-XVII sajandini. Tallinn, 1987, lk. 145: Selle seni anonüümseks jäänud kunstniku looming on probleemiderohke ja liiga suure tähtsusega Eesti raidkivikunsti ajaloos, et ilma sügavama uurimise või õnneliku arhiivileiuta lõplikku otsust langetada. Ilmselt on meister seotud veel mitme suure raidkivitööga, mis valmisid pärast Liivi sõja lõppu. Need on suured memoriaaltahvlid ja ristid, mis püstitati Tallinnas 1560. aasta 11. septembri lahingus langenud nimekate kodanike mälestuseks otse lahingupaikadele... Ka kolmandal mälestuskivil oli samasugune kujutis ja sama salm ülestõusmisest, ainult selle vahega, et põlvitav meesfiguur kandis lahinguriietust – raudrüüd. Tekst kivi teisel küljel väidab, et kivi on püstitatud kodanik Blasius Hochgreve mälestuseks, kes langes 11. septembril 1560. Kivi asetseb tänaseni Marta tänaval oma esialgsel kohal. Need kolm monumenti on küllalt olulisteks mälestusmärkideks Tallinna ajaloos, nii renessansiajastu sisulise olemuse kui ka väliste kunstivormide seisukohalt.
R. Patzner. Kolm vanemat Tallinna mälestussammast. Päevaleht, 4. detsember 1938: ... 11. septembril 1560 varahommikul – nii kirjutab kronist Russow – tallinlased, nii aadlimehed kui lihtsad kodanikud, nii raehärrad ja „bürgerid“ kui k lihtsad mehed, kes hobustega, kes jalgsi, läksid linnaväravast välja, et vastu panna venelastele – sissetungijatele. Tallinlaste üksmeel ja raudne tahe venelasi tagasi lüüa, viis nad võidule... Mainitud päeval – 11. septembril 1560 – tekkis Pärnu maantee ümbruses kokkupõrge tallinlaste ja venelaste vahel. Lahinguväljal jättis oma elu väga palju Ivan Julma sõdureid. Ellujäänud põgenesid Paide suunas ja sealt edasi. Kallaletung oli likvideeritud. Vanatallinlased vaatasid tänutunde ja uhkusega nende peale, kes nii julgelt ja kiirelt olid toonud rahu kodulinnale... Kolm mälestussammast Pärnu maantee ümbruses on säilinud meie päevini ja kõnelevad meile kangelastest, kes siin on langenud – ühest raehärrast, ühest „bürgerist“ ja kümnest mustapea-vennast. Need kolm vanimat Tallinna mälestussammast on muinsuskaitse all... Teine ausammas, mis on püstitatud ühele isikule, varjab end Marta tänaval nr. 4. See sammas kujutab postamendil seisvat risti. Lõuna poole pööratud ristiküljel võib lugeda: „Anno 1560, den 11 Septembris ys allhier herr Blasius Hochgreve vom Rüssen erbarmerlich“. Eestikeelses tõlkes umbes: „1560. aastal, 11. septembril, tapeti sellel kohal härra Blasius Hochgreve venelaste poolt halastamata kombel. Olgu Jumal temale armuline ja andku temale pattude andeksandmist viimsel päeval.“ Huvitav on, et Hochgreve oli omal ajal tuntud salakauba-ärimees. Tema salakaubavedu Soome lõi tol ajal laineid. Ta kuulsus kaaskodanike hulgas ei olnud hea. Ainult sellepärast, et ka tema oli langenud lahingus Ivan Julma sõdurite vastu, unustati see, mis varem oli ja püstitati ka temale kirjeldatud ausammas...</span>


source: A
code: 2202
type: ajaloomälestis
alt_id: 715-K
name:
Kinohoone ja endise kino Gloria Palace säilinud interjöörid ja restoran Astoria interjöör, F. Skujins, A. Wladovsky, A. Maasik, 1926.- 30.a., 1991.a.

description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Historitsistliku hoone fassaadil on rõhutatud pseudoportikus, dekoratiivne kuulidereaga sakmestik, baroksed katusetornid – autoriks Jaan Koort (1883–1935). Keldrikorrusel asunud baar-varietee sisustus art déco stiilis Aleksandr Vladovskilt (1876–1950) – seintel lopsakad lillekorvid, girlandid jm. Salongiruum kuustahukas, mis liitub kaheksatahulise saaliga, mille keskel sammastega eraldatud ja kupliga kaetud ovaalne tantsuruum. Teisel korrusel asub teatrisaal, mille laes on pronksist kipsornamendiga ümbritsetud 13 laemaali, neist kuus teostatud õlitempera-tehnikas lõuendile ja seitse sekko-maalina krohvil. Maalingute autoriks Läti kunstnik Hermanis Grinbergs (1886–1928) 1926. aastal, 1957. aastal restaureeris need Ilmar Ojalo (1910–1989).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kinoteater asub Vabaduse väljaku lõunaserval, Roosikrantsi tänava, Kaarli puiestee ja Pärnu maantee vahelisel alal, Vabaduse väljaku poolses hoonetekompleksis.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Endine luksuslik esinduskino „Gloria Palace“ ehitati 1926. aastal L. Fallsteini ja AS „Royal Films“ projekti järgi. Hoone arhitektiks on Frīdrihs Skujiņš (1890–1957). 1930. aastatel tegutses hoone keldris tantsulokaal „Dancing Palace Gloria“. 1944. aastatel tehti juurdeehitus hoovile. Suuremaid ümberehitustöid teostati keldrikorruse ruumides ka 1947. aastal.</span>


source: A
code: 2205
name: Päikesekell, E. Uukivi, H. Lomanni proj. järgi, 1937 (Vasalemma marmor)
type: kunstimälestis
alt_id: 718-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Horisontaalselt paiknev kettakujulise kivist numbrilauaga päikesekell.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Kadrioru pargis (Luigetiigi lõunapoolsel kaldal)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 718

Kadriorg. Loss ja park. Tallinn, 1988, lk. 77: 1936. aastal lammutati Luigetiigi lõunapoolses otsas asunud trammidepoo ja 1937. aastal rajati sinnagi iluväljak lillepeenarde ja päikesekellaga.
K. Müürisepp, G. Vilbaste. Kadriorg. Tallinn, 1966, lk. 60-61: Kadrioru üheks vaatamisväärsuseks on päikesekell Luigetiigi lõunakaldal. Kella valmistas 1937. aastal arhitekt A. Lomanni projekti järgi E. Uukivi. Päikesekell kujutab laia nelinurkset vasalemma marmorist plaati, millele on ringikujuliselt märgitud tunnid (I-XXIIII) ja 12 zodiaagimärki. Keskel on ümmargusel alusel metallosuti, mille kaldenurk on 59 kraadi 26 minutit, s.o. Tallinna geograafiline laius. Osuti alusele on märgitud Tallinna geograafiline laius ja geograafiline pikkus ajamõõdus ning võrrandid, mille abil võib arvutada keskmist päikeseaega ja võrrelda seda meie ametliku ajaga. Päikesekell on valmistatud vastavalt Ida-Euroopa ajale... Päikesekell näitab tõelist päikeseaega, mida loetakse Päikese liikumise järgi taevavõlvil... Zodiaagimärgid on päikesekellal vaid ilustuseks. Nende nimed on järgmised (alates numbrist XII edasi põhjast ida poole): Vähk, Lõukoer, Neitsi, Kaalud, Skorpion, Ambur, Kaljukits, Veevalaja, Kalad, Jäär, Sõnn ja Kaksikud.</span>


source: A
code: 2213
name: Skulptuur «Belvedere Apollo» koopia, arhitekt V. Seidra, 1937 (malm)
type: kunstimälestis
alt_id: 719-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Antiikset iluideaali kehastav alasti, vaid viigilehe ja käsivarrelt langeva kangaga drapeeritud noormehe täisplastiline kuju.
Kuju algseks autoriks peetakse Antiik-Kreeka kujurit Leokharest. Meie päevini on säilinud sellest kujust Antiik-Rooma marmorkuju. Kadrioru pargis olev kuju on üks paljudest koopiatest. Kadriorgu on ta toodud Alatskivi mõisast. Kadrioru pargi  Belvedere Apollo on malmist, algselt olnud keha värvitud elevandiluukarva, kangas aga kuldseks. Belvedere Apollo on liikumises, parem kõsi ette sirutatud. Selles käes võis olla vibu, seda arvamust toetab ettesirutatud käe suunas pööratud pilk. Teises käes hoiab ta allavajuvat draperiid. Kuju postament on valatud betoonist, koos figuuriga on skulptuur ligikaudu 4,5 meetri kõrgune.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Kadrioru pargi kaguosas endise kõlakoja läheduses Apollo platsil.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 719. Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Apollon kuulus Olümposel elutseva 12 antiik-kreeka jumala hulka (kreeka k. Apollon, ladina k. Apollo). Mehiselt ilus noormees kui poeesia ja muusika jumal mängis lüürat. Ta oli ühtlasi laskurite jumal (vibuga) ja tõejumal. Temale pühendati palju olevusi (delfiin, ronk jt.). 4. saj. e. Kr. valminud „Apollon“ omistati kujur Leocharesele. Kujust tehtud antiik-rooma koopia asub 16. sajandist alates Vatikanis Belvedere galeriis. Siit nimetus „Belvedere Apollo“. Antiikaja klassikalise ilu näitena kopeerisid teost 18. ja 19. saj. klassitsismi kujurid.
Alasti, viigilehega „Belvedere Apollo“ on kujutatud sammuvana, raskus paremal jalal, jalas sandaalid. Vaatab kõrvale sirutatud vasakule käele, käes mingi eseme osa. Parem käsi puutüvel, mida mööda roomab uss. Paremal õlal prossiga kinnitatud, kaelaauguga rõivas heidetud üle vasaku käsivarre. Üle rinna ja parema õla rihm, millega kinnitatud torulaadne ese (ilmselt nooletupp). Teose nelinurkne sokkel on roosast graniidist. Sellelt kõrgub nelinurkne helehall valatud postament, profileeringuga üla- ja alaosas.
Kadriorg. Loss ja park. Tallinn, 1988, lk. 77-78: Lõunapoolse Kadrioru pargi Lasnamäe-poolsesse otsa rajati aastatel 1936-1937 Späthi firma projekti järgi väike vabaõhukontserdiaed... Kontserdiaia teiste hoonete kohta olgu öeldud vaid niipalju, et väike kiosk-einelaud ja valvuriruumiga tualett Mäekalda tänava lähedal valmisid 1937.a. juulis. Samal ajal sai uue kujunduse ka kontserdiaeda ümbritsev park... Peetri maja poole jäävale niidule tehti muruväljak Belvedere Apollo koopiaga. Postamendi sellele kavandas arhitekt V. Seidra 1937. aasta juulis.
K. Müürisepp, G. Vilbaste. Kadriorg. Tallinn, 1966, lk. 43: Kontserdiväljak valmis 1937. aastal. Väljaku loomisega korrastati ka selle ümbrus. Põhja pool asuv vesine heinamaa kuivendati ja tasandati ning sinna külvati uus muru. Sellele niidule püstitati Belvedere Apolloni kuju, mis toodi siia Alatskivi lähedalt Kõdesi metsast, kus ta seisis suurel rändrahnul.</span>


source: A
code: 2217
name: Trepistiku kaheksa dekoratiivvaasi, 1885- 1887 (malm)
type: kunstimälestis
alt_id: 723-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaheksa historitsistliku kujundusega dekoratiivvaasi nn. Mayeri trepi külgedel.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paiknevad Toompead (Komandandi teed) Vabaduse väljaku loodenurgaga (Harju tänava algusega) ühendava  trepi (Mayeri trepi) küljemademetel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 723
U. Mikk. Mayeri trepi lugu. Õhtuleht, 4. juuni 1995: 1857. aastal anti Tallinna bastionid linnale üle, et rajada piirkonda avalikud haljasalad. 1861. aastal valmis Komandandi tee. Tolleaegne bürgermeister Carl Mayer võttis oma südameasjaks kogu bastionide vööndi korrastamise ning ehitas ka kivitrepi Harju tänava algusest Komandandi tee alguseni. Tema nime järgi kutsuti treppi veel käesoleva sajandi alguseni Mayeri trepiks. Esialgu kaunistasid treppi keraamilised vaasid, eelmise sajandi lõpukümnendil (1887) asendati need malmvaasidega. Trepi on nüüd korda teinud AS Restor. Taasavamisel saab tutvuda taastamistööde käigus päevavalgele tulnud, 1861. aastal ehitatud trepi säilmetega
Tallinn IV. Linna topograafilisi, asustus- ja ehitusajaloolisi materjale. Tallinn, 1966, lk. 122: Treppi kaunistasid kipsist valatud urnid, mis möödaminejate poolt tihti ära purustati. „Mayeri trepil on 25. ja 26. septembril jälle kaks urni puruks löödud“, seisab linnavalitsuse kirjas. Urnide alalise uuendamise vältimiseks asendati kipsist dekoratiivsed detailid 1887. aastal malmist valatud vaasidega. Treppide rajamisel oli vist teatud teeneid bürgermeister C. A. Mayeril, sest treppisid hüüti „Mayeri treppideks“.</span>


source: A
code: 2218
name: Skulptuur «Akt», E. Kirs, 1966 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 724-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kägaristes naisakti kujutav pargiskulptuur roosast graniidist.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Hirvepargis (pargi põhja-osas bastionimüüri lähedal).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 724
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Ernst Kirsi loomingus domineerivad tema õpetaja A. Starkopfi eeskujul graniidist naisefiguurid ja portreed. Tallinna Hirvepargis asuv looduslähedande, lakoonilise  ja dekoratiivsusse kalduva vormiga „Akt“ on temale küllaltki iseloomulik, kuigi pisut otsitud asendis.Ebakorrapärasel nelinurksel alusel istuva naisakti parem puus ja põlvest kõverdatud jalg lebavad alusel, sellest eespool oleva vasaku jala põlv on püsti. Pea toetub vasakul põlvel lebavale käele. Keha on siledaks poleeritud,krobelistel juustel kerged triibud

Ernst Kirs (1920 -1994) – kujur; 1950 lõpetas Anton Starkopfi õpilasena Tartu Riikliku Kunstiinstituudi. Loonud portreid ja hauamonumente; dekoratiivplastikas kasutas graniiti, luues kunstiliselt huvitavaid naisakte. Temalt ka „Ema lapsega“, reg. nr. 2238</span>


source: A
code: 2219
name: Skulptuur «Vastsündinu», O. Ehelaid, 1977 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 725-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Elevandipoega kujutav pargiskulptuur hallist graniidist.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Hirvepargis (pargi põhjaosas laste mänguplatsi juures).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 725
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Dekoratiivskulptuuride loojana tuntud Ole Ehelaidi (s. 1913) paremad tööd kuuluvad loomaskulptuuri valdkonda. Üheks näiteks on Tallinnas Hirvepargis asuv „Vastsündinu“. See kujutab end neljal jämedal jalal püsti ajavat elevandipoega. Tema tagumik on püsti, selg kumer, pea veidi langetatud, lont esijalgade vahel. Alus puudub, teos asetseb maapinnaga tasa olevatel paekivitükkidel. 
Ole Ehelaid (1913 – 2003) – peamiselt Tartus tegutsenud kujur, loonud dekoratiivset loomaplastikat, ka portreid ja kalmistu-skulptuuri</span>


source: A
code: 2220
name: Skulptuur «Kolhoosineiu», J. Eskel, 1964 (šamott)
type: kunstimälestis
alt_id: 726-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõrgkuumuses põletatud keraamilisest materjalist dekoratiivne figuraalskulptuur –  pearätti kandva, kahe käega vaagnat hoidva neiu kuju.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Lembitu pargi haljasalal</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunsti-mälestis nr. 726
Juta Eskel (1927-2017, sünd Parm, 1939-51 Mullari) – kujur. Viljelenud portreed, figuurikompositsiooni, dekoratiivplastikat, kasutades mitmekesist materjali (pronks, šamott, klinker jm.). Temalt ka kompositsioon „Linnud“, reg. nr. 2221</span>


source: A
code: 2226
name: Skulptuur «Ilves», E. Roos, 1983 (pronks)
type: kunstimälestis
alt_id: 732-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Istuva ilvesepoja üldistavas, stiliseerivas käsitluslaadis kuju.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>paigutatud Tallinna Loomaia põhjavärava ette postamendile</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 732
Enn Roos (1908-1990) – eesti kujur. 1939 lõpetas A. Starkopfi õpilasena kunstikooli „Pallas“. Loonud nii monumentaal-, dekoratiiv- kui ka väikeplastikat. Portreede ja inimfiguuride kõrval loonud mitmeid ilmekaid, dekoratiivseid ja materjali eripära arvestavaid loomakujusid. Kauaaegselt oli tegev ka kunstiõppejõuna.</span>


source: A
code: 2227
name: Skulptuur «Laps ninasarvikuga», K. Tammik, 1989 (pronks)
type: kunstimälestis
alt_id: 733-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaks ansambli moodustavat pronkskuju: lustaka väljendusrikkusega modelleeritud suur ninasarvik ja looma päranisilmi uudistav kükakil tütarlaps, peas patsilehvid, pihus rohutuust. Külli Tammik (kuni 1974 Leppik, 1950-2013)– kujur-animalist, viljelenud karikee-rivat, rõhutatult isikupärast skulptuurilaadi.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paigutatud Tallinna Loomaia elevandimaja sissekäigutrepi küljemademeile.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 733</span>


source: A
code: 2236
name: Skulptuur «Istuv karu», A. Starkopf, 1960 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 737-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Istuvat karupoega kujutav aiaskulptuur.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Lillepaviljoni (Pirita tee 26)  tagusel haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 737
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Anton Starkopfi mitmekülgses loomingus domineerib figuuriskulptuur. Ta on loonud ka loomaskulptuure, eelistades kujutada karu. AS Pirita Expo juures paiknev „Istuv karu“ on väike kägaras istuv loom nelinurksel, samast kivist alusel. Esijalad toetuvad sirgelt alusele, tagakäpad toodud esikäppade juurde. Pea langetatud esikäppade suunas.
Anton Starkopf (1889-1966) – kujur ja kunstiõppejõud, kunstihariduse omandas Münchenis ja Pariisis. Isikupärase stiili omandanult eelistas töötada graniidis. Loonud deko-ratiivskulptuuri, sh. loomaplastikat, monumente ja haua-sambaid, ka kultuuriinimeste portreid.
1960. aastal avatud Lillepaviljonis hakati korraldama ka skulptuurinäitusi. Mitmed eksponeeritud skulptuurid omandati pärast näitust Tallinna linnale ja need jäid mitmele poole näitusekeskuse aladele. Enamik veel 1990.aastate keskpaigas näitusekeskuse aladel asunud skulptuure on tänaseks juba kadunud, kuid paremik neist võeti Eesti Vabariigis muinsuskaitse alla.
Skulptuuri on mitmel korral ümber tõstetud. 1966.a asus "Tuljaku" restorani taga betoonparketil keerdtreppi lähedal, 1994.a Lillepaviljoni taga lillepeenras, 2016.a aga hoopis Lillepaviljoni väravaehitise juures "Tuljaku" juurde viiva jalgtee kõrval.</span>


source: A
code: 2239
name: E. Peterson- Särgava monument, M. Varik, arh. A. Murdmaa, 1985 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 740-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Graniitsambast väljakasvav habemiku mehe portreepea.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Estonia pst. äärsel, maapangahoonega külgneval, Tallinna Reaalkooli vastas oleval haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 740
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Ernst Peterson-Särgava roosast graniidist monument koosneb frontaalsest vuntside ja pika habemega portreepeast, mis läheb sujuvalt üle peaga samas laiuses postamendiks, kusjuures võimas habe ulatub postamendile. 
Matti Varik  (sünd. 1939) – kujur, tunnustatud ja viljakas monumentalist. Vabaskulptuuris vilje-lenud figuuriplastikat, ka portreed. Temalt ka skulptuur „Metskitsed“, reg. nr. 2230
Allan Murdmaa (sünd. 1934) – nimekas arhitekt, loonud elamuid ja ühiskondlikke hooneid; osale-nud väga paljude mälestussammaste kujundamisel (sh. Heino Elleri monument, vt. reg. nr. 2248)</span>


source: A
code: 2240
name: J. Koorti monument, E. Viies, arh. A. Mänd, 1987 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 741-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Skulptor Jaan Koorti poolfiguur roosast graniidist postamendil.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Kadrioru pargis (Kadrioru lossi lähikonnas, Mere alleest vasakul).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 741
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: E. Viies on kujutanud J. Koorti otsevaates poolfiguurina, katmata pea ja prillidega. Paremas käes on haamer, vasakus peitel. Seljas on kõrge kraega mustriline avarate käistega kampsun. Riietuse rohked voldid ja detailid kontrasteeruvad rangevormilise kolmeosalise postamendiga.
J. Kivimäe. Edgar Viies. Tallinn, 2002, lk. 54: Groteskne inimesekontseptsioon on siin ühendatud dekoratiivsusesse kalduva stilisatsiooniga, barokselt voltleva rõivaste modelleeringuga, mis on ainulaadselt maaliline ja rikkalik. Viiese Johann Köleri (1976), samuti Jaan Koorti (1983) ja Friedebert Tuglase (1986) monumentide puhul on selline meetod tulemusrikas ja meeldejääv. Autor on oma Tuglase ja Koorti valmimise lugu kirjeldanud järgmiselt: „...Nii Tuglase kui Jaan Koorti monumendid valmisid kõigepealt portree-skulptuuridena. Riik ei finantseerinud kultuuriklassikute monumentide tellimust ning kokkuleppe korras telliti minult suuremõõtmeline portree. Arhitektoonid olid mõlemal portreel lihtsad graniidist risttahukad.... Jaan Koorti monumendiga on sama sugu, see on portreeliselt äratuntav. Aluseks on üks Tuui Koortilt saadud nn. Sinse esmaspäeva foto, kus Koortil on lips tagurpidi ees. Ka ta elus läksid asjad tihti tagurpidi. Mind intrigeeris tema iseseisev ja konfliktne loomus, tema traagiline ja segane surm Venemaal. Koorti olemus on fikseeritud mõne joonega. Kõvakäeline ja järsk isiksus avaldub kuidagi haamrit hoidvas käes ja robustses kampsunis, mis meenutab skafandrit.

Edgar Viies (sünd. 1931) – kujur. Loonud arvukalt kompositsioone, monumentaal- ja dekoratiivplastikat. Varasemas loomingus konstruktivistlikud ja abstraktsiooniotsingud, hiljem muutub väljenduslaad ekspressiivsemaks. Temalt ka suuremõõtmeline dekoratiivskulptuur „Merineid“, reg. nr. 2247 ja skulptuur „Kompositsioon“, reg. nr. 2237</span>


source: A
code: 2241
name: J. Smuuli monument, T. Maarand, arh. R. Tomingas, 1990 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 742-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Rahvakirjanik Juhan Smuuli kivil istumas kujutav mälestussammas. Materjal ja tehnika: pronks, valatud, graniit, raidtehnika. Autor, valmistamise koht, dateering: skulptor Tõnu Maarand, arhitekt Rein Tomingas, Tallinn, 1990. Mõõtmed: kaal ca 3,5 tonni. Kompositsiooniliselt ülesehituselt on monument 4 osaline. Kolm eraldiasetsevat graniitkivi, millest keskmisele toetub poolistuvas asendis Juhan Smuuli pronksist skulptuur. Skulptuuri mõõtmed: kõrgus maapinnast 3,5 meetrit, külje laius põlvest seljani 1,4 meetrit. Skulptuuri toetava kivi mõõdud ca 1,2x1 m, kõrgus 1,6 meetrit.
Eritunnused: parema käe nimetissõrme ots mahasaetud, parem põlv peale vigastamist restaureeritud. 

Tõnu Maarand (sünd. 1940) – kujur. Loonud figuuri¬kompositsioone, teatriinimeste ja kirjanike psühholoogilisi karakter¬portreid, kultuuri¬tegelaste monumente. T. Maarand sai monumendi eest 1982. a. võistlusel I auhinna.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pärast valmimist 1990.a asus monument Kadrioru pargis. Muinsuskaitse all alates 1991.a (Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 742). 
Vandaalid hakkasid monumenti kimbutama varsti pärast selle püstitamist. Skulptuuri detail "kajakas" varastati mitu korda (1992, 1992 ja 1996 või 1997). 1995.a saeti figuurilt parema käe nimetissõrme ots. 1997.a juulis üritati varastada terve pronksskulptuur, see oli kraanaga graniitaluselt maha tõmmatud, misjärel skulptuuri põlv sai viga ja vajas keevitamist. Vältimaks metallivaraste rünnakuid, viidi 3,5 tonni kaaluv monument ARS Monumentaali lattu, kus see restaureeriti ning seejärel ladustati Kesklinna Valitsuse poolt. 
Kadrioru parki ei saanud skulptuuri tagasi paigaldada, sest pargi rekonstrueerimise arhitekt oli sellele vastu. 2000.a tegi autor Tõnu Maarand Tallinna Muinsuskaitseametile ettepaneku eksponeerida teos J. Smuuli sünnikohas Muhumaal, kuid kuna Muhu vallal polnud teisaldamiseks piisavalt vahendeid, lükkus üleandmise edasi. 14. juuni 2006.a Tallinna Linnavalitsuse korraldusega (nr 1301-k) müüdi monument 1 krooni eest Muhu Vallavalitsusele, kes teisaldas selle oma kuludega J. Smuuli sünnikodu lähedale Muhu saarele.</span>


source: A
code: 2242
name: Purskkaev «Poisid vihmavarjuga», M. Mikof, 1985 (graniit, pronks)
type: kunstimälestis
alt_id: 743-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaht vihmavarjuga poissi kujutav purskkaevuskulptuur</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kanuti aias</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 - Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 743

purskkaevuskulptuur (postamendiga) paigaldati algselt Merivälja tee 5 Pirita rannahoone ette basseini. Pärast hoone erastamist 1996.a. purskkaev likvideeriti ja skulptuur koos postamendiga hoiustati ajutiselt Pirita linnaosa laos. Skulptuuri postament varastati sealt 15. märtsil 2001. 2002. aastal tellis Tallinna Kultuuriväärtuste Amet uue postamendi firmalt Ars-Monumentaal. Uue profileeritud kaevurakke teostas OÜ Renott Kivi; purskkaev avati Kanuti aias Tallinna päeval, 15. mail 2008</span>


source: A
code: 2243
name: M. Saare monument, A. Kuulbusch, arh. I. Volkov, 1982 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 744-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Helilooja Mart Saare pronksivalu portreemonument hallist graniidist soklil.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Asub Kadriorus, Narva mnt. ja A. Weizenbergi t. nurga haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 744
Aime Kuulbusch-Mölder (sünd. 1942) – kujur, loonud kunstiinimeste portreid; portreed kasutanud ka mälestussammaste kujundamisel (temalt ka Heino Elleri monument, vt. reg. nr. 2248).
Martti Soosaar. Ateljeeetüüde 2. Tallinn, 1990, lk. 33: Johann Köleri monumendi võistlusel jäi tema ja arhitekt Rein Luubi kavand teiseks... Mart Saare juubeliks sai aga tellimuse tema. Tallinlased on loomulikult näinud Mart Saare mälestusmärki Narva maantee ja Weizenbergi tänava vahelisel kolmnurksel haljasalal. See pole nii-öelda traditsiooniline büstmonument. Helilooja portreed ümbritsevad muusikat tabavalt sümboliseerivad oreli- ja lüüramotiivid. Selle ligi 4 meetri kõrguse kompositsiooni kui terviku loomisel oli Aime Kuulbuschil kaaslaseks Ike Volkov. Nii sai Tallinn 1982. aasta sügisel Mart Saare mälestusmärgi näol stiilse ja ümbrusega meeldivalt harmoneeruva kunstiteose. Aime Kuulbuschi meelest polnud see ainult tema suurim töö, vaid ka raskeim. Heliloojast tuli luua võimalikult elav ja sarnane tervik vaid fotode, mälestuste, kirjanduse ja muusika põhjal. Seepärast pidas skulptor eriti oluliseks Mart Saare õetütre Hilda Toomsalu soodsat hinnangut tööle. Vaid üks väike korrektuur suujoones sai tehtud, ja kõik.</span>


source: A
code: 2244
name: Skulptuur «Kodumaa», P. Mudist, 1981 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 745-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Stiliseeritult kujutatud seisvast saledast naisfiguurist ja istuvast haamrit vibutavast lapsest koosnev skulptuurigrupp.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Kadriorus, haljasalal Eduard Vilde Majamuuseumi (Roheline aas 3) kõrval</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 745
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Maalikunstnik Peeter Mudist on viljelenud ka skulptuuri. Tema „Kodumaa“ kujutab saledat sambalaadset naisefiguuri otsevaates. Ülakeha on katmata, pikk nelinurkne seelik detailideta, ees põll. Üle kõrvade kammitud juuksed seljal kokku põimitud. Õlad nelinurksed, käed ristatud rinnal, jalad paljad. Seisva täisfiguuri taga istub alasti laps, nägu vastu naist. Üle pea olevas paremas käes haamer, vasakus käes peitel. Samast kiviplokist madal alus nelinurkne.
Peeter Mudist (sünd. 1942) – tugeva isikupäraga maalikunstnik, viljelenud ka skulptuuri ja graafikat. Kivikujud poeetilised, stiliseeritud.</span>


source: A
code: 2245
name: Skulptuur «Meremehe naine», E. Haggi, 1974 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 746-K
same: A.2245
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Üldistavas käsitluslaadis skulptuur kujutab istuvat käsipõsakil noort naist.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Kunstihoone (Vabaduse väljak 6) esisel haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 746
Erika Haggi (sünd. 1922) – viljakas kujur, loo-nud peamiselt kultuuritegelaste portreid ja üldistavas laadis dekoratiivplastikat. Temalt ka skulptuur „Torso“, reg. nr. 2246
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Erika Haggi (1922) mustast graniidist dekoratiivskulptuur „Meremehe naine“ kujutab istuvat, altpoolt põlvi äralõigatud kummargil asendis naisefiguuri. Pea toetub paremale käele, mille küünarnukk paremal põlvel. Siledaks poleeritud, siluetile rajatud teose vorm on äärmiselt lakooniline. Näodetailid puuduvad ja kehavormid on vaevalt märgatavad.</span>


source: A
code: 2246
name: Skulptuur «Torso», E. Haggi, 1982 (graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 747-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Naisetorsot kujutav pargiskulptuur punasest graniidist.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Narva mnt. 30 õuehaljasalal (Türgi Vabariigi Saatkonna territooriumil)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 747
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: Dekoratiivskulptuur Narva mnt. 30 haljasalal on jäsemeteta  naisetorso, viltune äralõige ülevalpool rindu. Krobeliselt töödeldud juuksed ulatuvad üle parema rinna kuni vöökohani. Lakoonilise teose pind on sile.
Erika Haggi (1922-2009) – viljakas kujur, loo-nud peamiselt kultuuritegelaste portreid ja üldistavas laadis dekoratiivplastikat. Temalt ka skulptuur „Meremehe pruut“, reg. nr. 2245</span>


source: A
code: 2247
name: Skulptuur «Merineid», E. Viies, 1981 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 748-K
same: A.2245
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tingliku vormikõne ja keeruka kompositsiooniga dekoratiivne skulptuur kujutamas pillikeelt sõrmitsevat merineidu laines ja veevahus.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Algne asukoht hotell „Viru“ kõrval (vana-linnapoolsel küljel; tagakülg hotelli poole), purskkaevubasseini läheduses. Praegune asukoht Tammsaare pargi Viru väljaku poolses servas kõnnitee ääres (esikülg pööratud väljaku poole).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 748
Edgar Viies (sünd. 1931) – kujur. Loonud arvukalt kompositsioone, monumentaal- ja dekoratiiv-plastikat. Varasemas loomingus konstruktivistlikud ja abstraktsiooniotsingud, hiljem muutub väljenduslaad ekspressiivsemaks. Temalt ka dekoratiivskulptuur „Kompositsioon“, reg. nr. 2237
Kunstiteadlane Heini Paas, 2002: „Viru“ hotelli kõrval basseini keskel asuv keeruka kompositsiooni ja tingliku vormiga dekoratiivskulptuur „Merineid“ Edgar Viieselt valmis seoses 1980.a. olümpiaregatiga. See kätkeb dekoratiivsuse kõrval ka filosoofilist sisu. Ümmarguseks koolutatud võimas laine ja sellesse mähkunud, pingul pillikeeli sõrmitsev näkineid sümboliseerivad arvatavasti Tallinna kui merelinna ja eesti rahvast kui laulurahvast. Kuna E. Viies lähtub küll loodusvormist, kuid väldib liigset konkreetsust ja jutustavust, pole tema sümboolika ja allegooria alati üheselt mõistetav.
Teose parempoolne osa on sileda, suurepinnalise vormiga, vasakpoolne osa aga vastandina rahutu rütmiga ja detailirohke ning naisefiguur selles vaevalt eraldatav. Pronkskompositsioon seisab kitsal nelinurksel punasest graniidist postamendil.
A. Alas. Viru Keskus toob linna nõudel Merineiu skulptuuri parki tagasi. Eesti Päevaleht, 31. mai 2005: Viru Keskus toob Tallinna linna nõudel tagasi möödunud aastal omavoliliselt kõrvaldatud Merineiu skulptuuri, mille uueks asupaigaks saab endistest basseinidest mõned meetrid eemal asuv Tammsaare pargi murukolmnurk.
Eile toimus Kesklinna valitsuse, kultuuriväärtuste ameti ja Viru keskuse esindajate kohtumine, kus linna esindajad ja kuju autor Edgar Viies ei tulnud vastu keskuse arhitekti Vilen Künnapu ettepanekule paigutada kuju teise kohta. Viru keskuse ja terrasside avamisel viidi kuju autori ja linna nõusolekuta ära Viimsisse....</span>


source: A
code: 2248
name: H. Elleri monument, A. Mölder, arh. A. Murdmaa (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 749-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Helilooja Heino Elleri pronks-büst kõrgel graniitpostamendil, mille ees asetseb, samuti poleeritud graniidist, liigendatud sokliosa.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb G. Otsa Muusikakooli (Vabaduse väljak 4) esisel haljasalal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 749
Aime Kuulbusch-Mölder (sünd. 1942) – kujur, loonud kunstiinimeste portreid; portreed kasutanud ka mälestussammaste kujundamisel (temalt ka Mart Saare monument (vt. reg. nr. 2243). 
Allan Murdmaa (sünd. 1934) – nimekas arhitekt, loonud elamuid ja ühiskondlikke hooneid; osalenud väga paljude mälestussammaste kujundamisel (sh. E. Peterson-Särgava monument, vt. reg. nr. 2239)</span>


source: A
code: 2250
name: P. Kerese monument, E. Väli, arh. H. Kreis ja A. Siim, 1991 (pronks, graniit)
type: kunstimälestis
alt_id: 751-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Skulptor Ekke Välja (sünd. 1952) kujundatud ning arhitektide Hanno Kreisi (1962-2011) ja Andres Siimu (s. 1962) projekteeritud monument on inspireeritud malelauast, millel plaadile paigaldatud kujundid jäljendavad malendeid, igihaljas okaspuu viitab elujõule ja graniitrahn vastupidavusele. Monument valmis konkursi võitnud töö alusel. Mälestusmärgi avamine toimus 7. jaanuaril 1991.a.

Paul Keres (7.01.1916 Narva – 5.06.1975 Helsingi) oli eesti maletaja ja sporditegelane, rahvusvaheline suurmeister, Eesti parim sportlane (1937), NSV Liidu meistersportlane (1948). Tuli 1935.a esmakordselt Euroopa meistriks. Alates AVRO turniiri võitmisest Hollandis 1938 oli peamisi maailmameistritiitli pretendente, kuid NSVL koondises ei lubatud tal võistlustel võita. Silmapaistev maleteoreetik, paljude kodu- ja välismaal ilmunud maleraamatute autor ning maleajakirjade hinnatud kaastööline. 1936–40 ajakirja Eesti Male peatoimetaja. Harrastas ka tennist ja sai Eesti tennise meistrivõistlustel 1945–48 paarismängudes 3 pronksi. Noorpõlves mängis Pärnu meeskondades korvpalli. Pani 1969 aluse Tallinna rahvusvahelisele maleturniirile (a-st 1977 Kerese mälestusturniir). Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) nimetas 2016. aasta Paul Kerese aastaks. Maetud Tallinna Metsakalmistule.

Monument koosneb malelauda kujutavast hallikatest graniitplaatidest piirdega ja punaka graniitparketiga kaetud platvormist mõõtudega ca 12 x 12 meetrit ja kõrgusega ca 60 cm. Platvormi kiviparkett on moodustatud paarikaupa ruuduks asetatud risttahuka kujulistest plaatidest. Platvormile viivad edela ja kirde suunast kaks graniitplaatidest kahe astmega treppi. Platvormile on „malenditena“ paigutatud 1) roosakale silindrikujulisele graniitpostamendile asetatud Paul Kerese pronksbüst, 2) selle taga asuv mustast lihvitud graniidist viiest osast koosnev Paul Kerese pronksautograafiga püsttahukas, 3) kasvav elupuu, 4) hallikas loodusliku kujuga graniitrahn 5) neljast roosakast lihvitud graniitplokist koosnev risttahuka kujuline pink. Malelauda kujutavale platvormile viivad mõlemast küljest kaks ca 8 m laiust astet. 
Paul Kerese rafineeritult rangejooneline ja lakoonilise vormiga, krae ning lipsuga otsevaates portreebüst on kujutatud pea pöördega graniitrahnu suunas. Pintsakuosa on õlajoone suhtes ära lõigatud teravnurkselt. Teos kinnitub alusele portree keskosa kohalt. Büsti kõrgus 110 cm, silindrilise postamendi kõrgus 232 cm, läbimõõt 80 cm. 
Portreest tagapool ja veidi paremal on portreest kõrgemale ulatuv mustast poleeritud graniidist püstkülik, mille ülemisel suuremal plokil Paul Kerese autograafist inspireeritud pronkskiri: PaulKeres. Püstkülik on kokku liidetud viiest graniitplokist, ülemise ploki kõrgus ¼ alumiste plokkide kõrgusest. Dekoratiivse elemendina on kasutatud nii esi- kui ka tagaküljel kahte sissegraveeritud püstjoont, mis on plokkide äärtest sama kaugel, nagu ülemise ploki kõrgus (erinevad osad on arvatavasti kuldlõike proportsioonis). Risttahuka kõrgus 400 cm, laius 119 cm, sügavus 34 cm.
Roosakas graniitpink koosneb keskel kahest pikemast ja otstest kahest lühemast ristkülikust (erinevad osad on arvatavasti kuldlõike proportsioonis). Pingi kogupikkus 600 cm, laius 50 cm, kõrgus ca 50 cm, lühemate osade pikkus ca 100 cm, pikemate osade pikkus ca 200 cm. 
Graniitrahn on pikliku ebakorrapärase kujuga; kõrgus ca 1,2 m, pikkus ca 2 m, laius ca 1 m. Elupuu kõrgus 2016.a ca 4 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Paikneb Tõnismäel (kitsal haljasalal Pärnu maantee ja Hariduse tänava nurgal).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1991.a-st muinsuskaitse all Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestisena (nr. 751). Tunnistatud riiklikult kaitstavaks kultuurimälestiseks 19.07.1995.a. Seoses maareformiga esitas õigusjärgne omanik taotluse Pärnu mnt 44 asuva krundi tagasi saamiseks ning 2006.a algasid mitu aastat kestnud kohtuvaidlused.  Tallinna Linnavalitsuse 11.05.2011 korralduse nr 788 järgi määrati Pärnu mnt 44 // Tõnismägi 11a ning Tallinna Ringkonnakohtu 2.02.2011 kohtumäärusega kinnitatud kompromissiga haldusasjas nr 3-10-302 nähti ette seada Tallinna linna kasuks Pärnu mnt 44/Tõnismägi 11a maale tähtajatu isiklik kasutusõigus Tallinna linnale kuuluva P. Kerese monumendi jaoks. 19.06.2015.a kehtestatud Pärnu mnt 44/Tõnismägi 11a detailplaneeringus on ette nähtud monumendi teisaldamine samal krundil uuele asukohale Pärnu mnt ääres, kus on tagatud selle parem vaadeldavus ja ligipääsetavus. Monumendi teisaldamine on kavas 2017-2018.a.</span>


source: A
code: 2251
name: Skulptuur «Krokodill», N. v. Glehn, u. 1908 (graniit, segu)
type: kunstimälestis
alt_id: 753-K
same: A.2251
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tsemendisegu abil graniiditükkidest kokku seatud sümboolne lohe.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 753
Nicolai von Glehn (1841-1923), Nõmme linna rajaja. 1886 ehitas Mustamäe veerele omaenese projekti järgi keskaegset tüüpi lossi, alustas pargi kujundamist selle ümber. 20. sajandi algul hakkas põlisrahva auks sinna Kalevipoja kuju tegema. 1918 N. v. Glehn emigreerus, suri Brasiilias.</span>


source: A
code: 2252
name: Skulptuuri «Kalevipoeg» säilinud tükid, N. v. Glehn, 1908 (graniit, segu)
type: kunstimälestis
alt_id: 754-K
same: A.2251
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Õhitud skulptuuri “Kalevipoeg” tükid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 754
Nicolai von Glehn (1841-1923), Nõmme linna rajaja. 1886 ehitas Mustamäe veerele omaenese projekti järgi keskaegse rüütlilossi laadis elamu, alustas pargi kujundamist selle ümber. 20. sajandi algul hakkas põlisrahva auks sinna Kalevipoja kuju tegema. 1918 N. v. Glehn emigreerus, suri Brasiilias.</span>


source: A
code: 2253
name: Skulptuur «Kalevipoeg», M. Karmini koopia N. v. Glehni järgi, 1990 (graniit, segu)
type: kunstimälestis
alt_id: 755-K
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Harkisjalgse sarvedega hiiglase raudkivitükkidest ja betoonist kuju.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muinsuskaitse all alates 1991 – Tallinna kohaliku tähtsusega kunstimälestis nr. 755
Mati Karmin (sünd. 1959) – tunnustatud ja viljakas skulptor-monumentalist.</span>


source: A
code: 2589
name: Tallinna vanalinn, I - II a- tuh - muinsuskaitseala
type: muinsuskaitseala
alt_id: 1
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Vanalinna territooriumiks loetakse muinsuskaitseala, mis koosneb ajaloolisest linnatuumikust ja seda ümbritsevast muldkindlustustele rajatud haljasvööndist koos hoonestatud kvartalitega. Muinsuskaitseala hõlmab Mere puiestee, Estonia puiestee, Vabaduse väljaku, Kaarli puiestee, Toompuiestee, Kopli tänava ja Põhja puiestee vahelise ala. Vanalinn kuulub Tallinna Kesklinna Valitsuse haldusalasse ja piirneb teiste kesklinna asumitega ning Põhja-Tallinnaga. Vanalinnas on märkimisväärses ulatuses säilinud 13. sajandil välja kujunenud kinnistute, tänavate ja väljakute struktuur ning keskajast pärit ehitised. Muutmata kujul säilinud tänavatejoont ääristavad peamiselt 14.–16. sajandist pärinevad hooned. Linna kaitserajatised on suures osas säilinud oma ajaloolistes mahtudes, olles kohati enam kui 15 m kõrged. Lisaks arhitektuurilisele järjepidevusele on vanalinn säilitanud oma traditsioonilise kasutuse elava linnana, olles nii elu- kui ka ärikeskus aga ka koduks erinevate religioonide pühakodadele. Toompeal asub jätkuvalt riigi administratiivkeskus. Muinsuskaitseala hõlmab ülalinna (Toompea), keskaegsete müüride vahel asuvat all-linna ning uusaegseid muldkindlustusi koos vallikraaviga, mis kujundati 19. sajandi lõpus keskaegset linnasüdant ümbritsevaks roheliseks pargialaks. Muinsuskaitsealale jäävad ka mitmed olulised 19. saj lõpu ja 20. saj alguse hooned nagu kirikud, koolid ja teatrid. Kaitsevööndisse jäävad mitmed tähelepanuväärsed puitasumite kvartalid, mis moodustavad olulise osa vanalinna ümbritsevast linnakoest.
Tallinna vanalinn on ka arheoloogiamälestis (I-II a. tuh asulakoht), mille piirid kattuvad muinsuskaitseala piiridega.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>1) Muinsuskaitseala koosneb ajaloolisest linnatuumikust (linnamüüriga ümbritsetud ala ja selle laiendus linna idaküljes müüri ja muldkindlustuste vahel) ja seda ümbritsevast muldkindlustustele rajatud haljasvööndist koos hoonestatud kvartalitega. 

(2) Muinsuskaitseala hõlmab 112 ha suurust ala piirnedes Mere puiestee, Estonia puiestee, Vabaduse väljaku, Kaarli puiestee, Toompuiestee, Kopli tänava ja Põhja puiesteega. </span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Taasiseseisvumise järel kinnitas Eesti Vabariigi valitsus 1995. aastal „Tallinna vanalinna muinsuskaitseala põhimääruse“, millega määrati uuesti kaitsealuse ala piirid: muinsuskaitseala 113 ha ja kaitsevöönd 370 ha.  1999. aastal suurendati kaitsevööndit 2253 hektarini, et paremini tagada ajaloolise linnasüdame ja sellele avanevate vaadete kaitse.</span>


source: A
code: 2590
name: Asulakoht, II a- tuh. e.Kr. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on tänapäeval suures osas hoonestatud, sealhulgas kaasaegsete kõrghoonetega. Arheoloogiline kultuurkiht on säilinud hoonestusest vabadel aladel, aga ka tänavate ja vanade hoonete all. Olulisimad arheoloogilised kaevamised toimusid 1990–1991 Olümpia hotellist kagu pool Imanta, Liivalaia ja Juhkentali tn vahelisel alal (A. Lavi, P. Ligi, V. Lang).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Tallinna Kesklinna linnaosa territooriumile. Tema piirideks on kirdes Turu ja Mardi tänav, kagus Keldrimäe tänav, edelas Juhkentali tänav ning loodes Liivalaia tänav. Mälestise ala hõlmab täielikult Imanta, Võlvi, Mardi ja Vana-Liivamäe tänava, osaliselt Liivalaia, Keldrimäe ja Juhkentali tänava.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Härjapea jõeorundi piirkonnas avastas kodu-uurija Oskar Raudmets 1979. aastal ulatusliku kultuurkihi, mis sisaldas leide kiviajast kuni uusajani (AI 5196, 6798, 6953). Sealt kirde pool Kaasani kiriku värava eest 1979. aastal avastatud tuleaseme vanus oli söeanalüüsi andmetel 2270±50 aastat. Keskajal kujunes siinses ümbruses välja Pleekmäe eeslinn. 1990.–1991. aasta päästekaevamistel Olümpia hotellist kagu pool (kunagise Härjapea jõeorundi nõlvast läänes) Imanta, Liivalaia ja Juhkentali tn vahelisel alal saadi ulatuslik 16.–20. saj leiumaterjal (AI 5936, 5937).</span>


source: A
code: 2591
name: Asulakoht, II a- tuh. e.Kr.
type: Asulakoht
alt_id: 2-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise idapoolne ala on hoonestamata ning hõlma suure osa Tiigiveski pargi alast. Läänepoolses osas paiknevad Ida-Tallinna keskhaigla hooned. Arheoloogiline kultuurkiht võib olla säilinud eeskätt pargi alal, aga ka hoonestusest vabadel aladel. Põhjalikumaid arheoloogilisi kaevamisi toimunud ei ole.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Liivalaia ja Juhkentali tn ning Kalevi spordi- ja kergejõustikuhalli ning tenniseväljakute vahelisel kolmnurksel alal. Tema põhjapiiriks on Juhkentali tänav (Liivalaia tn-st kuni läbi Tiigiveski pargi kulgeva Herne tn pikenduseni), kagupiiriks Herne tn (alates Herne tn 28 krundist) ja selle pikendus kuni Juhkentali tänavani) ning läänepiiriks Ida-Tallinna keskhaigla hoonete ((Ravi tn 18 ja 27) idapoolsed fassaadid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1970. aastatel leidis kodu-uurija Oskar Raudmets Tallinna Keskhaigla (Ravi tn 18) ja Lastepolikliiniku (Ravi tn 27) vaheliselt alalt umbes 60 cm sügavuse liivakihi alt 15 cm paksuse söeseguse kultuurkihi. Lastepolikliiniku alal asus varem Vene garnisoni kalmistu, mida on uuritud Kaupo Deemanti juhatusel. Keskhaigla lahkamisosakonna hoonest 30–40 m lõuna poolt (endise Härjapea jõel olnud veski paisjärve kaldalt, praeguse Tiigiveski pargi alalt) on O. Raudmets trassidest väljavisatud pinnasest leidnud tulekivikilde, rauaräbu, šlakikamakaid, savinõukilde, ihutud kive ja sütt (AI 5197, 6790). Praeguse Juhkentali tn alguses asunud viljaveskist on andmeid juba 13. saj-st ning see kuulus sel ajal Mihkli nunnakloostrile.</span>


source: A
code: 2592
name: Asulakoht, I a- tuh. e.Kr.
type: Asulakoht
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on tihedalt puudega kaetud ja haudu täis. Mälestise idapoolsesse (Vana-Kaarli kalmistu) ossa enam eriti ei maeta, kuigi vanadele hauaplatsidele matmine pole erandjuhul välistatud. Mälestise läänepoolses (A. Nevski kalmistu) osas toimub matmine ka tänapäeval. Arheoloogilisi uuringuid mälestise alal tehtud ei ole. Muinasajast pärinevaid leide pole muuseumikogudesse jõudnud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Siselinna kalmistu põhjapoolses osas ning hõlmab kalmistu põhjapoolse peatee ja  põhjapoolse piirde vahelise ala.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt jääb mälestis Härjapea jõe oru lõunapoolsele kaldale. Enne kollektorisse sulgemist 1920. aastatel voolas jõgi ligikaudu praeguste Kalevi tenniseväljakute kohal. 1775 rajati jõe lõunakaldale vene õigeusu (praegune A. Nevski kalmistu) ja 1864 eestlaste Vana-Kaarli kalmistu. Enne seda oli ala praktiliselt hoonestamata. Jõe põhjakaldal tenniseväljakute ja Tallinna kergejõustikuhalli vahelisel kõrgendikul paiknes tänaseks hävitatud Poola-katoliku kalmistu.</span>


source: A
code: 2593
name: Asulakoht, I a- tuh. II pool - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise loode- (Endla tn äärne) ja idapoolne (Tõnismäe tn ja Pärnu mnt äärne) ala on valdavalt hoonestatud. Arheoloogiline kultuurkiht võib olla säilinud hoonestamata aladel ja ilma keldrita hoonete all. Hoonestamata on mälestise kesk- ja lõunaosa, kus tänapäeval asub Tõnismäe park. Suuremaulatuslikke arheoloogilisi uuringuid mälestise alal läbi viidud ei ole. Rahvusraamatukogu ehitamisel tehtud arheoloogilise järelevalvega (J. Tamm, 1985–86) tuvastati, et praeguse Rahvusraamatukogu alla jääval alal oli igasugune kultuurkiht 17.–18. saj-l hävitatud. Arheoloogilist kultuurkihti oli säilinud raamatukogust läände (Endla tn äärde) ja edelasse (Toom-Kuninga tn äärde) jääval alal. J. Tamme arvates tulebki muinas- ja keskaegset kultuurkihti otsida eeskätt Endla ja Toom-Kuninga tn vaheliselt alalt, kus paiknevad ka 2 kaitsealust lohukivi. Arheoloogilise järelevalve käigus Kaarli pst, Tõnismäe tn ja Hariduse tn ristmikul oleval haljasalal (G. Toos 1995) ning Rahvusraamatukogu ees oleva M. Underi monumendi alal (V. Kadakas, 2010) selgus, et kogu võimalik varasem kultuurkiht on seal hävitatud. Arheoloogiliste eeluuringutega Endla tn 19b krundil (I. Vaheoja, 2002) tuvastati, et igasugune arheoloogiliselt huvipakkuv kultuurkiht puudus. Arheoloogilise järelevalve käigus Suur-Ameerika tn 12 krundil (P. Talvar, 2006) selgus, et valdavalt on tegemist 19.–20. saj-i ladestustega, kuid saadi ka 17.–18. saj-i leide (AI 6738).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Tallinna Kesklinna linnaosa territooriumile. Tema piirideks on kirdes ja idas Tõnismäe tänav ja Pärnu maantee, lõunas Suur-Ameerika tänav ning loodes Endla tänav. 

Täielikult arheoloogiaalas  olevad tänavad:
Tõnismäe, Suur-Ameerika,
Lõkke, Tuvi, Veetorni
Osaliselt arheoloogiaalas olevad tänavad:
Endla 13, 15, 17, 23
Toom-Kuninga 10-16
Kaitsevööndisse jäävad tänavad:
Suur-Ameerika 27-37 (paaritud nr.-d)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt kuulus see ala Toompea eeslinna, mille kujunemise aluseks peetakse 1348. aastal Tallinna rae ja Liivimaa Ordu ordumeistri Goswin von Herike vahel sõlmitud lepingut. Vanimast asustusest piirkonnas annavad tunnistust kaks Tõnismäe kõrgendiku läänenõlvakul paiknevat lohukivi (reg nr 2602 ja 2603), mis võivad pärineda juba pronksi- või eelrooma rauaajast. Keskajal asus Tõnismäel Püha Antoniusele pühendatud kabel (nimetatud 1458), mille juures oli ka kalmistu (nimetatud 1514 ja 1516). Kabel hävis ilmselt 1570. aastate Liivi sõjas. Püsivamad elamud arvatakse Tõnismäe eeslinna alale olevat taas tekkinud 16.–17. saj-i vahetuse paiku. Rootsi ajal jagati seal kasutamata maid riigiametnikele, kuid sinna tekkis ka käsitööliste ja kaupmeeste asula. Võimalik, et endise kabeli kohale ehitati 1670. aastatel eestlastele ja soomlastele mõeldud puitkirik – nn esimene Kaarli kirik, mis võis asuda kusagil tänapäeva Tõnismägi 11 krundi piirkonnas. 2003. aastal leiti arheoloogilistel kaevamistel Tõnismäe tn 11 paikneva hoone kaguseina juurest 24 luustikku, mille juurest saadud leiumaterjal osutab 17.–18. saj-le (AI 6639). 1710 põletati Rootsi võimude käsul maha kogu eeslinna Tõnismäe osa, kus 1690. aastatel oli olnud üle 60 krundi või majapidamise, sealhulgas ka kirik.</span>


source: A
code: 2594
name: Asulakoht, 13. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 15-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on tänapäeval suures osas uushoonestatud, sealhulgas kaasaegsete kõrghoonetega. Arheoloogilist kultuurkihti on säilinud hoonestusest vabadel aladel, aga ka tänavate ja vanade hoonete all. Olulisimad arheoloogilised kaevamised toimusid 1994 nn Stockmanni kvartalis, 2001–2004 Jaani seegi alal ja 2011 mälestise kaitsevööndis Eesti Kunstiakadeemia krundil.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Tallinna Kesklinna linnaosa territooriumile. Tema piirideks on kirdes Tartu maantee, kagus Liivalaia tänav, edelas Lennuki tänav ning loodes A. Laikmaa tänav, Rävala puiestee ja Kuke tänav 6 hoone läänekülg. Mälestise ala hõlmab täielikult Tornimäe, Lennuki ja Pääsukese tänava, osaliselt Kuke, Kivisilla ja Maakri tänava ning Rävala puiestee, Tartu maantee ja Liivalaia tänava.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Geoloogide arvates ulatus 13. saj-l Maakri tn loodepoolsele alale Härjapea jõe orundiga liituv kitsas merelaht. Sellest ida poole jäävale madalale poolsaarele rajati 13. saj-l Püha Johannese hospidal (Jaani seek), mida on esmakordselt nimetatud 1237. aastal paavsti legaadi Modena Guillelmuse ürikus. 2001–2004 toimunud ulatuslikel arheoloogilistel kaevamistel leiti arvatava hospidali, kabeli, elumaja, sauna ja käimla alusmüürid, mis on ka osaliselt eksponeeritud. Keskaegne seek hävitati 1570, kui Vene sõjavägi piiras Tallinna. Pärast Liivi sõda seek taastati ja 1674 oli seal 62 hoolealust. Lõplikult suleti Jaani seegi kohal asunud hoolekandeasutus 1960. aastatel.
Muinasaegsest inimtegevusest annavad tunnistust Tartu mnt 10/Tornimäe tn 2 alalt leitud riibitud pinnaga savinõukillud, mis pärinevad ajavahemikust 200 eKr – 200 pKr. Maakri ja Kuke tn ning Rävala pst vahelisel alal, samuti Maakri ja Kivisilla tn vahelisel alal kuulub keskaegne kultuurkiht söeproovide ja leidude järgi 14. saj-i lõppu – 16. saj-i algusesse. 14. saj-sse kuuluvad ka praeguse parklahoone alalt (Rävala pst 5) 1996. aastal avastatud vasesulatuskolde jäänused. Püsivam hoonestus hakkas sellel alal kujunema siiski alles 15.–16. saj-l. Alates 18. saj-st oli see piirkond tuntud Kivisilla eeslinnana (ilmselt Tartu mnt alguses üle Härjapea jõe ehitatud kivisilla järgi).</span>


source: A
code: 2595
name: Asulakoht, 13. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 16-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise Odra tn poolses osas (kinnistu 78401:116:0930) paiknevad 1960. aastate I poolel rajatud Tallinna bussijaama peahoone ja ooteplatvormid, mille vahele jääb ulatuslik hoonestamata parkla. Mälestise kagupoolsesse (Masina tänava poolsesse) ossa jäävad endise Drümpelmanni masinatehase ümberehitatud hooned ja mitu 1960. aastatel püstitatud hoonet (kinnistu 78401:116:0250). Nende vahele, samuti mälestise lõunaserva Masina tn äärde (kinnistu 78401:116:0420) jääb ulatuslik hoonestamata ala, kus võib olla säilinud arheoloogilist kultuurkihti. Välistatud pole ka kunagise Härjapea jõe ääres olnud veskite jm rajatiste jäänused. Põhjalikumaid arheoloogilisi kaevamisi ega eeluuringuid mälestise alal toimunud ei ole.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis hõlmab Lastekodu, Masina, Juhkentali ja Odra tänavaga piirneva ala.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mälestis paikneb Juhkentali asumi alal, mis on oma nime saanud 17. saj-l sinna rajatud Lorentz Jauchi (Jauchenthal) suvemõisa järgi (asus praeguse Juhkentali tn 58 kohal). L. Jauch rajas mõisa maale Härjapea jõele paberivabriku. 18. saj-l ostis suvemõisa riik ja rajas sinna sõjaväehospidali. Juba kesk- ja varauusajal paiknes mälestisest vahetult lõuna pool voolanud Härjapea jõel mitu vesiveskit: näit praeguse Juhkentali ja Masina tn ristmikust kagu pool Ülemiste ehk kuningaveski (nimetatud juba 1345. aastal), Masina tn-l nn katelsepa ehk vaseveski (1531) ja seemisnaha veski (1605). 1820. aastatel rajati praeguse Lastekodu tn 48/Masina tn 1 alale Drümpelmanni masinatehas.</span>


source: A
code: 2596
name: Asulakoht, II a- tuh. e.Kr. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on valdavalt hoonestatud. Arheoloogiline kultuurkiht on säilinud hoonestamata aladel ja ilma keldrita hoonete all, kuid nagu on näidanud arheoloogilised kaevamised, võib kultuurkihi sügavamaid kihistusi leida ka keldrite põranda tasapinnast sügavamal. Olulisimad arheoloogilised kaevamised toimusid  1997 Sakala tn 22/Tatari tn 8 (J. Mäll) ja 1997 Tatari tn 2/Pärnu mnt 15 (R. Vissak, P. Piirits) krundil.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Tallinna Kesklinna linnaosa territooriumile. Tema piirideks on läänes Pärnu maantee, lõunas ja kagus Tatari ja Liivalai tänav ning Põhjas ja kirdes Tatari, Sakala ja Kentmanni tänav. Mälestise ala hõlmab täielikult Allika, Lätte, P. Süda, Ahju, Tatari ja Vana-Veerenni tänava, osaliselt Sakala, Kentmanni, Liivalaia ja Veerenni tänava ning Pärnu maantee.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt oli see ala tuntud kui Harju värava eeslinnakvartal, mis hõlmas osa Karjavärava-esisest maa-alast (praeguse Pärnu mnt ja Estonia pst vaheline ala), hilisema nn Tatari küla piirkonna (Tatari, Sakala, Kentmanni ja Liivalaia tn vaheline ala) ning Barbara kalmistu taguse ja Tõnismäe piirkonna (Roosikrantsi tn, Pärnu mnt ning Hariduse tn vaheline ala). Kentmanni, Allika ja Sakala tn vahelisel alal (Eesti Muusikaakadeemia krunt) avastatud tukijäänustega põlengukiht kuulub söeproovi järgi 13. saj-i lõppu – 14. saj-sse. 13.–14 saj-i leide on saadud ka Sakala ja Tatari tn nurgal toimunud kaevamistel (J. Mäll, 1997), kuid nendega kindlalt seostuvat kultuurkihihorisonti ei tuvastatud. Tatari ja Allika tn ristumiskoha lähedal asunud veerikka Karjaallika veega varustati linna, seda kasutati ka linna karja jootmiseks. Allika juurest viis jämedatesse tahutud palkidesse raiutud ja paeplaatidega kaetud veerenn linna Karjavärava juurde (söeproovi järgi 15. saj). 1616 asendati see paeplaatidest renni asetatud tinatorudega, mida mööda juhiti vesi linnale lähemale Karjakaevu. 2009.–2010. aasta eeluuringutega avastati Pärnu mnt 31 ja 33 kruntide alalt muinasaegne kultuurkiht, mis sisaldas nii kiviaja kui ka varase rauaaja ja viikingiaja keraamikat (G. Püüa, K. Karro).</span>


source: A
code: 2597
name: Võllamägi
type: arheoloogiamälestis
alt_id: 22-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tänapäeval on mälestise ala suures ulatuses hoonestatud. Inimluid ja matuseid võib leiduda hoonestamata alal, sealhulgas ka väljaspool mälestise piire, nii nagu seda näitab 2007. aastal Ravi tn 6 krundil avastatud ühishaud 14.–17. saj-st. Kuna mälestis jääb kultuurimälestise nr 2596 (Asulakoht I at eKr – 16. saj) alale, siis pole seal välistatud asulakoha kultuurkihiga seotud leiud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Liivalaia ja Vana-Veerenni tänava vaheline ala, mis hõlmab krunte Liivalaia tn 2-12 ja Vana-Veerenni tn 3.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Võllamägi kujutas endast praeguse Liivalaia ja Vana-Veerenni tänava nurgal asuvat liivakõrgendikku, kus paiknes üks Tallinna keskaegseid hukkamispaiku. 1994. aastal toimunud arheoloogilistel päästekaevamistel (Ain Lavi) leiti 14.–15. saj vahetusest pärineva kivivõlla jäänused, millest olid säilinud kaks teravnurgas liituvat paekivimüüri ja ehitisele viinud paekividest trepijäänus. Ilmselt on tegemist kunagi kolmnurkse põhiplaaniga rajatise alusega, mille igas nurgas kõrgus torn, nii nagu seda on kujutatud 1560. aastast pärineval Tallinna Mustpeade mälestustahvlil. Müüride vahelt leiti vähemalt 110 inimese korratult paiknevad luud, võllast u 5 m kirdes oli haud 7 korratult paikneva luustikuga. Neist enamikul puudusid koljud, mõnel olid käed seotud selja taha. Tõenäoliselt lõpetati seal hukkamine 18. sajandi teisel poolel ning pärast seda hakkas seal kujunema eeslinna hoonestus, millele osutab 0,7–1,4 m paksune kultuurkiht.</span>


source: A
code: 2598
name: Asulakoht, 13. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 18-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on suhteliselt tihedalt hoonestatud. Suhteliselt palju on säilinud on 19. saj-i lõpu ja 20. saj-i alguse puitelamud, kuid leidub ka uuemaid kivihoonetega elamukvartaleid ja kaasaegseid moodsaid hooneid (näit Meriton Grand Hotelli juurdeehitus). Suurim halajasala on Adamsoni ja Wismari tn vahel olev park (Falgi park). Kultuurkiht on säilinud hoonestamata aladel ja ilma keldrita hoonete all, kuid nagu on näidanud arheoloogilised kaevamised teistes Tallinna eeslinna osades, võib kultuurkihi alumisi kihistusi leida ka keldrite põranda tasapinnast sügavamal.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestise piirideks on põhjas ja läänes Tehnika tn, lõunas Adamsoni, Koidu ja Wismari tn ning idas Toompuiestee.
Täielikult arheoloogiaalas  olevad tänavad:
Adamsoni, Loode,
Ao, Eha,
Kevade
Osaliselt arheoloogiaalas olevad tänavad:
Tehnika 2-41
Paldiski mnt. 1-26 (paaritud 23A-ni),
Koidu 3-14
Wismari 13-21 (väiksemad nr.-d 2589 alal),
Toompuiestee 17A, 21, 23, 27
Kaitsevööndisse jäävad tänavad:
Tehnika 2-26 (paaris nr.-d)
Adamsoni 9-33 (paaritud nr.-d)
Loite 9, Kapi 2-4,
Wismari 15-21 (paartud nr.-d)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt kuulus see ala Toompea eeslinna. Tema Paldiski mnt-st põhja poole jääv ala oli tuntud nn Kelmiküla asumina, mnt-st lõunas olev ala Kassisaba asumina. Seniste arheoloogiliste kaevamiste (Meriton Grand Hotelli juurdeehituse alal ja Adamsoni 9/Koidu 20 krundil) ja eeluuringute ning järelvalve käigus on tuvastatud valdavalt 18.–19. saj-i kultuurkiht, kuid on saadud ka 16. saj-i keraamikat (näit. Paldiski mnt 6/Sügise tn 5 piirnevalt alalt).</span>


source: A
code: 2599
name: Asulakoht, 13. - 16. saj.
type: Asulakoht
alt_id: 20-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on tihedalt hoonestatud, sh uusehitistega. Hoonestamata on mälestise Ahtri tn poolne põhjaosa, kus paikneb maapealne parkla. Arheoloogiline kultuurkiht võib olla säilinud eeskätt nimetatud parkla alal. Seevastu Narva mnt poolses osas on kultuurkiht uusehitistega (näit Coca-Cola Plaza, Hobujaama tn 5) suures osas hävitatud. Kuna veel 17. saj-l kulges mererand ligikaudu praeguse Ahtri tn joonel, siis pole seal välistatud laevavrakkide leiud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis hõlmab kogu Hobujaama tn ala Narva mnt-st kuni Ahtri tn-ni. Vastavalt kultuuriministri määrusele nr 10 (30. 08. 1996) kuulub kaitse alla 50 m laiune ala mõlemal pool Hobujaama tänavat.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1997. aastal toimusid arheoloogilised eeluuringud Hobujaama tn 6 rajatava ärikeskuse krundil OÜ Tael), kust saadi küll üksikuid 17. saj-i lõpust ja 18. saj-st pärinevaid leide, kuid ei tuvastatud kompaktseid arheoloogiliselt huvipakkuvaid kultuurkihi ladestusi. 1999. aasta eeluuringud (MTÜ AEG) ja 2000. aastal läbi viidud arheoloogiline järelevalve (OÜ Tael) vastasasuval Coca-Cola Plaza ehituskrundil (Hobujaama tn 5) näitasid, et veel hiliskesk- ja varauusajal oli seal tegemist mereäärse, perioodiliselt üleujutatava liigniiske alaga, kus enne 17.–18. saj-t puudus püsihoonestus.</span>


source: A
code: 2600
name: Asulakoht, I a- tuh.
type: Asulakoht
alt_id: 21-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on valdavalt hoonestatud. Arheoloogiline kultuurkiht võib olla säilinud hoonestusest vabadel aladel, aga ka tänavate ja vanade hoonete all. Arheoloogilised eeluuringud on toimunud 2010 Raua tn 10 krundil (Ain Lavi, Tarvi Toome) ja 2011 Kreutzwaldi tn 3 krundil (Rivo Bernotas).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Raua ja Kreutzwaldi tn ristmiku ümbruses. Vastavalt kultuuriministri määrusele nr 10 (30. 08. 1996) kuulub kaitse alla 100 m raadiusega ala Raua ja Kreutzwaldi tn ristmiku keskpunktist.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1970.–1980. aastatel korjas kodu-uurija Oskar Raudmets Raua ja Kreutzwaldi tn-le kaevatud trassidest mõned savinõukillud (sh üks grapeni jalg), tulekivitüki ja piibukatkeid (leiud AI 6972). Arheoloogiliste eeluuringute käigus Raua tn 10 krundilt (leiud AI 6989) ja Kreutzwaldi tn 3 krundilt (leiud AI 7029) seni kogutud leiumaterjal osutab kesklinna ja Kadrioru vahele alles 18.–19. saja- kujunenud eeslinna kihile. Sama tulemuse andis ka rajatava vee- ja kanalisatsioonitrassi inspekteerimine Raua tn 45, 47, 49 kinnistutel (T. Tamla, 2011).</span>


source: A
code: 2601
name: Püha Barbara kalmistu, 14. - 17. saj.
type: Kalmistu
alt_id: 37-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tänapäeval on kalmistu ala suures ulatuses hoonestatud ja läbi uuritud. Matuseid võib leiduda Roosikrantsi tn 2a ja Kaarli pst 3 asuvate hoonete tagahoovis.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Tallinna Kesklinna linnaosa territooriumile ning paikneb Roosikrantsi tn ja Kaarli pst nurgal. Kalmistu jääb Roosikrantsi tn 2 ja 2a ning Kaarli pst 3 asuvate kruntide alale.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Barbara kalmistu (Püha Barbara kalmistu) oli vanim väljaspool Tallinna linnamüüri asunud linnaelanike matmispaik (teateid hiljemalt 1379. aastast). Seal asus ka samanimeline kabel, mida on nimetatud juba 1363. aastal. Arheoloogiliste väljakaevamistega (1988–1990, 1995–1996) on suur osa kalmistu alast läbi uuritud, leitud on umbes 2500 üksikmatust, lisaks poolteist tuhat luustikku ühishauas ja arvatavasti sama palju hilisemate matustega lõhutud luustikku. Vanimad leitud matused pärinevad samuti 14. sajandist. 1600–1603 maeti kalmistule palju katkuohvreid, 17. sajandi lõpul aga 1695.–97. aasta ikaldustele järgnenud nälja ohvreid. Viimati maeti kalmistule hulgaliselt katku surnuid aastatel 1710–12. Kalmistuga külgneval alal (Roosikrantsi tn 9 ja 11) on arheoloogilistel kaevamistel (V. Sokolovski, 1996) avastatud põlemisjäänustega kultuurkiht ja tee jäänused, mis leidude ja söeanalüüside järgi võib pärineda 13.–14. saj-st.</span>


source: A
code: 2602
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1985
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on mureneva struktuuriga nn rabakivi tüüpi kiviga. Tema astanguna langeva pealispinna kirdenurgal on 3 kunstlikku lohku. Kivi seisund on üldiselt hea, aed puhas ja hooldatud. Kivi pind on tugevasti sammaldunud, mis võib soodustada kivi murenemist. Kivi põhjaküljel on vana kaitsetahvel. Tema põhjaküljel kasvavad 2 suuremat puud, idaotsa juures sirelipõõsas (vt ka mälestise pass).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Toomkuninga 20a elumaja ees aias.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud Oskar Raudmets 1972. aastal.</span>


source: A
code: 2603
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1986
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure raudkiviga, mille pikkus loodest kagusse on 3,8 m, kirdest edelasse 3,1 m ja kõrgus 1,4 m. Kivi üldseisund hea, kuigi aed on pisut räämas. Põhjakülje juurde on asetatud mõned puupakud istumiseks. Seal paikneb ka vana kaitsetahvel, kuid sellel on kiri Tallinna linna piirikivi nr 1981. Kivi ümber kasvavad mõned suuremad puud, pealispind on tugevasti sammaldunud. Kivi kõrgeimal idanurgal olevad 2 tehislikku lohku on samblaga kaetud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Endla tn 19 elumaja taga aias.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud Oskar Raudmets 1973. aastal.</span>


source: A
code: 2604
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2475
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure hallikas-roosaka värvusega raudkiviga, mille küljed ja pealispind on kergelt sammaldunud. Kivi NW, SW ja SE küljed on järsud, NE külg astanguline ja laugjas. Umbes pealispinna keskosas kulgeb üle kivi ida-lääne suunaline vagu, mis on pinnasega täitunud ja rohtu täis kasvanud. 1991. aastal koostatud mälestise passis on märgitud kivi kõige kõrgemal ja siledamal otsal 5 kunstlikku lohku. 2010. aastal mälestist inspekteerides julgesin neist kindlaks pidada ainult ühte.
Kivi mõõtmed: pikkus E-W 8,3 m, laius N-S 7 m, suurim kõrgus 3,2 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Aegna saare kirdeosas liivases männimetsas, kohas kus kirdesse suunduv kitsas maakael läheb üle Lemmiku poolsaareks. Aegna sadamast jääb kivi umbes 1,5 km kirdesse ja mererannast umbes 175 m loode poole. Kivist umbes 90 m lõunas paikneb Aegna kalmistu (reg nr 1067).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets. 1991. aastal on arheoloog Heidi Luige poolt koostatud mälestise pass.</span>


source: A
code: 2605
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 24-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure raudkiviga, mille pikkus N–W on 4 m, laius E–W 3,1 m ja kõrgus 1,9 m. Pealispind on lame, küljed järsud, peaaegu püstloodis. Kivi kõrgemal S-poolses otsal on 2 madalat murenenud servadega lohku. Ümbrus on korrastatud ning sillutatud kiviparketiga. Kuna kivi on ka looduskaitse all, siis on see tähistatud looduskaitse tähisega. Muinsuskaitse tähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Lydia Koidula tn 21c,  Lastepargi paviljoni ees õuel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud Oskar Raudmets 1973. aastal.</span>


source: A
code: 2606
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2176
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega punakat värvi raudkiviga, mille küljed on osaliselt sammaldunud, ümbrus kõrgesse rohtu kasvanud. Kivi meenutab kujult kolmetahulist püramiidi, mille kõrgeimal lamedal tipul on üks kunstlik lohk (vt mälestise pass). Mõõdud: läbimõõt 1,7–2 m, kõrgus 70 cm. Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Ülemiste järve kaitsealal, järve ja Vana-Tartu mnt vahelises vesises metsas. Vana-Tartu mnt-st jääb kivi 158 m lääne poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1964. aastal.</span>


source: A
code: 2607
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2175
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega raudkiviga, mis paikneb Vana-Tartu mnt-st 5 m ida pool madalal söödialal. Kivi pealispind ja küljed on tugevasti sammaldunud. Kivi harjal on üks kunstlik lohk (vt mälestise pass). Kivi ümbrus on paksult võsasse kasvanud. Mõõdud: pikkus O–W 2,6 m, laius N–S 1,7 m, kõrgus 1,1 m. Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Tartu mnt ja Vana-Tartu mnt hargnemiskohast u 250 m Mõigu suunas, Vana-Tartu mnt-st 5 m idas. Mõigu kalmistu loodenurgast jääb kivi 35 m põhja poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1972. aastal.</span>


source: A
code: 2608
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2177
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure rabakivi tüüpi raudkiviga, mis paikneb Ülemiste järve kaldal vanal kaldavallil. Kivi pealispind ja küljed on tugevasti sammaldunud, ümbrus paksult võssa roogu kasvanud. Kivi kallakjal lõunaküljel on 5 selget kunstlikku lohku (vt mälestise pass). Mõõdud: pikkus O–W 4,5 m, laius N–S 2,7 m, kõrgus 1,7 m. Tähistatud vana kaitsetahvliga.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Ülemiste järve kaitsealal järve idakaldal vanal kaldavallil. Veepiirist jääb kivi ainult 1–2 m kaugusele (sõltuvalt veepinna tasemest). Vana-Tartu mnt-lt jääb kivi u 80 m lääne poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1973. aastal.</span>


source: A
code: 2609
name: Iru linnamägi, II a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: arheoloogiamälestis
alt_id: 487
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Linnamägi kujutab endast kitsast põhja-kirde – lõuna-edela suunalist piklikku neemikut, mis on mõlemas otsas eraldatud kivivalliga. Lisaks on linnamäel olnud 2 kõrvutist keskvalli, millest suurem on kaitsnud põhjaplatood (pindala u 1100 m2) lõuna poolt ning väiksem ja madalam vall lõunaplatood (u 4000 m2) põhja poolt. Külgedel vallijäänused puuduvad. Linnamäe õueala (ka vallid) on tugevasti kamardunud, loode- ja kagupoolsel nõlval kasvab võsa. Linnuse vallides ja külgedel on II maailmasõja aegsete kaevikute jälgi, lõunapoolse otsavalli sisse on rajatud I maailmasõja aegse Peeter Suure merekindluse betoonpunker. Linnamäest kirdes Iru küla territooriumil (Harju maakond) paikneb ulatuslik avaasula (kultuurimälestiste registri nr 17539).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Tallinna linna idapiiril Pirita jõe käärus parema kalda äärsel pikal ja kitsal neemikul. Pirita jõe Narva mnt-l asuvast sillast jääb linnus 200–350 m kagu poole, Narva mnt, Pärnamäe tee ja Linnuse tee ristmikust 360–620 m lõuna-edelasse.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Iru linnamäge on arheoloogiliselt uuritud (kokku u 1250 m2) 1936–38 (A. Vassar, R. Indreko, O. Saarde), 1952–58 (A. Vassar) ja 1984–86 (V. Lang). Vanimad asustusjäljed pärinevad hilisneoliitikumist (nöörkeraamika). Järgmine asustusetapp (kindlustatud asula) kuulub hilispronksiaega (u 800–500 eKr) ja eelrooma rauaaega (u 3.–2. saj e.Kr). Pikim ja intensiivseim asustusjärk on nn linnuseperiood (u 500–1000/1050 pKr). Sellest ajast teatakse 5 kindlustusfaasi, neist 2 lõuna- ja 3 põhjaplatool. Arvatavasti 11. saj-l jäeti linnus maha, kõrval olevas asulas elati ka hiljem. 2006. aastal tegi linnamäe läänenõlva ja Pirita jõe vahelisel kaldaterrassil proovikaevamisi M. Mägi. Saadud leiumaterjal andis alust oletuseks, et seal võis paikneda muistne sadamakoht.</span>


source: A
code: 2610
name: Asulakoht, I a- tuh. e.Kr. - II a- tuh. II pool
type: Asulakoht
alt_id: 3-k
description:
<strong>Ajalugu: </strong><span>Asulakoha avastas 1976. aastal kodu-uurija Oskar Raudmets, kes korjas sealt ka rauašlakki ja jämeda koostisega riibitud keraamikat. 1984. aastal korjas arheoloog Heiki Valk sealt mälestise passi koostamise käigus mõned, tõenäoliselt II aastatuhande algusest pärinevad savinõukillud (leiud Tallinna Ülikooli Ajaloo Instituudis nr 5289:1-3 all).</span>


source: A
code: 2611
name: Asulakoht, I a- tuh. - II a- tuh. algus
type: Asulakoht
alt_id: 23-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Lagedi teest ida pool olevatel aiamaalappidel võib tuvastada tumedat sinakas-musta kultuurkihti, milles esineb põlenud raudkivipurdu ja keraamikat.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb endise Väo küla alal Tallinna ringteest ida pool. Peterburi maanteest jääb mälestis u 1 km lõunasse ja Pirita jõest 500–550 m lääne poole. Algselt kahel pool Tallinna ringteed (praegu Lagedi tee) paiknenud asulakoht on teest lääne pool Väo paekarjääri laienemise käigus täielikult hävitatud. Kultuurkihti on säilinud maanteest ida pool katastriüksustel 78403:313:0470, 78403:313:0460 ja arvatavasti ka 78403:313:0410, 78403:313:0720 ja 78403:313:0017 (maanteest ida pool). Säilinud kultuurkihiga ala mõõtmed on umbes 150 (E–W) × 250 m (N–S).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mälestise avastas 1984. aastal arheoloog Valter Lang. Sel ajal paiknes kultuurkiht kahel pool Tallinna ringteed (praegu Lagedi tee) u 5000 m² suurusel alal. Leitud keraamika ulatub varasest metalliajast kuni keskajani (leiud AI 5292). 2007 ja 2008. aastal tegid asulakohal prooviuuringuid Kaarel Jaanits ja Vladimir Sokolovski (vt aruanded Muinsuskaitseameti arhiivis), millega tuvastati, et teest lääne pool on kultuurkiht praktiliselt hävitatud.</span>


source: A
code: 2612
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1977
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kivi pealispind on lame, kuid kaldu lääne poole langev, nii et tema lääneserv sulab maapinnaga ühte. 1971. aastal koostatud passi järgi on kivi pealispinnal tuvastatud 11 kunstlikku lohku või lohupõhja (vt mälestise pass). Inspekteerimise ajal õnnestus neist täie kindlusega tuvastada vaid kolm. Kuna kivi pealispind on äärmiselt konarlik, siis võib osa juba varem ebakindlaid lohke olla murenenud Kivi ümbrus on korras, rohi on korralikult niidetud. Mõõdud: Pikkus N–S 2,3 m, laius E–W 1,7 m suurim kõrgus idaserval 0,4 m.
Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Tallinna Lennuvälja põhjapoolses servas rohumaal, kõige põhjapoolsemast lennurajast u 12 m põhjas ning piki lennuvälja põhjaserva kulgevast asfaltteest 7–8 m lõuna pool.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1969. aastal.</span>


source: A
code: 2613
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1978
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega, kuid hästi madala raudkiviga, mis paikneb Tallinna Lennuvälja idaosas. Kivi küljed sulavad maapinnaga kokku, pealispind on kergelt kumer ja peaaegu maapinnaga tasa. 1971. aastal koostatud passi järgi on kivi pealispinnal tuvastatud 11 kunstlikku lohku (vt mälestise pass). Inspekteerimise ajal õnnestus neist täie kindlusega tuvastada 7 selget lohku ja 2 mõnevõrra kahtlast lohupõhja. Kuna kivi pealispind oli tugevasti sammaldunud, võisid mõned ebakindlad lohupõhjad jääda märkamata Kivi ümbrus on korras, rohi on korralikult niidetud. Mõõdud: Pikkus N–S 1,2 m, laius E–W 1 m suurim kõrgus 0,15 m.
Tähistatud vana kaitsetahvliga, mis paikneb kivi lõunaotsa juures.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Tallinna Lennuvälja idaosas, otse keskmise peamise maandumisraja joonel, selle idapoolsest otsast u 408 m ja loode kagu suunaliselt põiki üle lennuvälja kulgevast kraavist u 107 m ida pool rohumaal. Umbes 150 m ida poole jääb Tallinna linna piir.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1969. aastal.</span>


source: A
code: 2614
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1979
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega, veidi sammaldunud raudkiviga, mille pealispind on kergelt kumer, küljed laugjalt kaldu. 1983. aastal koostatud passi järgi on kivi pealispinnal tuvastatud 8 kunstlikku lohku või lohupõhja (vt mälestise pass). Inspekteerimise ajal õnnestus neist täie kindlusega tuvastada kuus. Kivi ümbrus on korras, rohi on korralikult niidetud, u 5 m ida pool kasvab väike mänd. Mõõdud: Läbimõõt N–S 2,2 m, E–W 2,3 m, kõrgus idaserval 0,7 m.
Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Tallinna Lennuvälja põhjapoolses servas rohumaal, piki lennuvälja põhjaserva kulgevast asfaltteest u 60 m lõuna pool. Teda lõuna ja ida poolt piiravast kraavist jääb kivi vastavalt 30 m ja 25 m põhja ja lääne poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1969. aastal.</span>


source: A
code: 2615
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1980
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure, rabakivi tüüpi raudkiviga, mille küljed on praktiliselt püstloodis, kuid tema pealispinnale moodustub kitsas ida-lääne suunaline hari, millel on 2 selget kunstlikku lohku (vt ka mälestise pass). Kivi pealispind on sammaldunud, tema kirdepoolselt küljelt on lahti tulnud 2 suuremat tükki, mis paiknevad sealsamas kivi jalamil. Kivi ümbrus on üldiselt korras, rohi on korralikult niidetud, kuid tema läänepoolse külje vastas kasvab noor toomingapõõsas. Tähistatud vana kaitsetahvliga, mis paikneb kivi läänekülje juures. Mõõdud: Pikkus N–S 5 m, laius E–W 4,4 m, kõrgus 2,4 m.
Tähistatud vana kaitsetahvliga, mis paikneb kivi lõunaotsa juures.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Tallinna Lennuvälja lõunaosas, lennuvälja lõunapoolse piirdeaia ja sellega paralleelselt kulgeva asfalttee vahelisel söödialal. Teest jääb kivi ainult paar meetrit lõunasse ja lennuvälja lõunapoolsest piirdeaiast u 7 m põhja poole. Lennuvälja keskmise peamise maandumisraja idapoolne ots jääb kivist u 175 m põhja poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1965. aastal.</span>


source: A
code: 2617
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1982
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure, tugevasti mureneva rabakiviga, mille loodekülg ja edelaots on järsud, kagukülg langeb astanguliselt; edelaotsa vastu on lükatud mullahunnik. Pealispind on lame, kuid murenenud. 1975. aastal koostatud passi järgi on kivi pealispinnal tuvastatud 47 kunstlikku lohku või lohupõhja (vt mälestise pass). Inspekteerimise ajal ei õnnestunud neid kõiki tuvastada, sest kivi pealispind oli kaetud mullasodi, ehitusjäätmete ja samblaga, kuid osaline puhastamine näitas, et väga ilmekad lohud on seal tõesti olemas. Kuna kivi pealispind on äärmiselt konarlik, siis võib osa lohke olla ka murenenud Kivi ümbrus on paksult kõrgesse rohtu ja võssa kasvanud, seal vedeleb ka igasugust sodi (ehitusjäätmeid). Mõõdud: Pikkus O–W 4 m m, laius N–S 2,2 m kõrgus 1 m. Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Betooni (põik) tänavast u 30 m lõunas, Betooni (põik) tn ja nn tehaseraudtee vahelisel söödialal kõrgepingeliini all. Raudteest jääb kivi u 23 m põhja ja raudtee ning Betooni (põik) tn ristumiskohast u 35 m lääneloode poole. 8 m lääneloode poole jääb lohukivi nr 2618. Passis toodud kirjelduse ja plaaniga võrreldes tundub, et kivi on oma algselt asukohalt (otse raudteetammi ääres) põhja poole lükatud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1965. aastal.</span>


source: A
code: 2618
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 27-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega ligikaudu ovaalse põhiplaaniga raudkiviga, mis on ilmselgelt oma algselt asukohalt ära lükatud ja paikneb tagurpidi (põhjaga ülespoole), mistõttu ei olnud võimalik ka lohkude olemasolu ega arvu tuvastada. Tegelikult ei olegi päris kindel, kas tegemist on sama kiviga, mida on kujutatud kultuurimälestiste registris oleval fotol, aga kuna ühtegi teist suuremat kivi lähiümbruses pole, siis on see tõenäoline. Kivi ümbrus on kõrgesse rohtu ja paksu võssa kasvanud, seal paikneb igasugust sodi ja ehitusjäätmeid. 8 m kagu pool paikneb lohukivi nr 2617. Mõõdud: Pikkus O–W 2,3 m, laius N–S 2,2 m kõrgus 0,8 m. Kaitsetähis puudub.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Betooni (põik) tänavast u 30 m lõunas, Betooni (põik) tn ja nn tehaseraudtee vahelisel söödialal kõrgepingeliini all. Raudteest jääb kivi u 27 m põhja ja raudtee ning Betooni (põik) tn ristumiskohast u 50 m loode poole. 8 m ida-kagu poole jääb lohukivi nr 2617. Kivi on kindlasti oma algselt asukohalt ära lükatud.</span>


source: A
code: 2619
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 1983
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega roosakat värvi kergelt sammaldunud raudkiviga, Kivi on ilmselgelt oma algselt asukohalt ära lükatud (arvatavasti raudtee remondi ja aia püstitamisega) ja paikneb tagurpidi, põhjaga ülespoole, mistõttu ei olnud võimalik lohkude olemasolu ega arvu tuvastada. Pole siiski kahtlust, et tegemist on mälestise passis kirjeldatud kultusekiviga (tolleaegne nr 1983), mis passi koostamise ajal paiknes 7–8 m lõuna pool, vahetult tagavararaudtee tammi põhjaküljel. Kivi ümbrus on kõrgesse rohtu kasvanud. Kaitsetähis puudub. Mõõdud: pikkus O–W 1,7 m, laius N–S 1,3 m, kõrgus 1,2 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Betooni (põik) tänava ja nn tehaseraudtee ristumiskohast u 120  m lõunas tasasel paepealsel karjamaal. 7 m lõuna pool kulgeb Tallinn-Tapa-Peterburi/Tartu raudtee nn tagavararaudtee tupikharu ning 1,5 m kivist lõunasse jääb raudteed ülejäänud karjamaast eraldav võrkaed. Umbes 145 m põhja-loodesse jääb lohukivi nr 2617. Kivi on kindlasti oma algselt asukohalt ära lükatud.</span>


source: A
code: 2620
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2181
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on kohati (eriti N-poolne külg) sammaldunud rabakiviga. Kivi kõrgemal harjal on kaks selget 5–6 cm läbimõõduga lohku. Lisaks võib seal veel olla üks ebamäärane lohk.  Seisund üldiselt hea, ümbrus korras, kivi edela- ja läänekülje juures on mõned väiksemad raudkivid. Mõõtmed: pikkus E–W 4 m, laius N–S 3 m, kõrgus 1,5 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Peterburi mnt ja Osmussaare tee vahelisel rohualal, maanteest u 19 m põhjas, Osmussaare tee 8 paikneva ärihoone edelanurgast jääb kivi u 75 m edela poole, 5–6 m ida poole jääb väike kuusetukk; 27 m loodes paikneb lohukivi nr 2621.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1965. aastal.</span>


source: A
code: 2621
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 26-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure raudkiviga. Kivi pealispinna N-poolses osal on kaks 4,5–5 cm läbimõõduga lohku, mis paiknevad teineteisest u 20 cm kaugusel. Kivi paistab olevat mingil põhjusel (võimalik, et mõned meetrid lõuna poole rajatud gaasitrassi tõttu) maa seest välja kaevatud ja oma algsest asukohast mõned meetrid N poole nihutatud.
Mõõdud: pikkus O–W 3,2 m, laius N–S 2 m, kõrgus 1,7 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Peterburi mnt ja Osmussaare tee vahelisel rohualal, maanteest u 45 m põhjas, Osmussaare tee 8 paikneva ärihoone edelanurgast jääb kivi u 77 m ida poole; 27 m kagusse jääb lohukivi nr 2620.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1965. aastal.</span>


source: A
code: 2622
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2449
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure, rabakivi tüüpi raudkiviga, mis paikneb tasasel madalal heinamaal. Kivi pealispinnal on vähemalt 4 ilmekat ja 5 mõnevõrra ebamäärasemat lohku. Mõõdud: pikkus E–W 4,2 m, laius N–S 3,8 m, kõrgus 1,9 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Lagedi tee ja sealt läbi endise Väo küla ida poole viiva külavahetee ristist u 290 m idakirdes ja Pirita jõest u 190 m edelas lagedal heinamaal. Lagedi tee 11 elumajast jääb kivi u 190 m kagu poole.</span>


source: A
code: 2623
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2456
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suure, rabakivi tüüpi raudkiviga, mille pealispind on tugevasti sammaldunud. Pealispinna kirdepooses osas paikneb rida kunstlikke lohke. 1973. aastal V. Lõugase koostatud passi järgi on neid 13, kuid osa tunduvad olevat ebakindlad. Mõõdud: pikkus E–W 5,5 m, laius N–S 3,8 m, kõrgus 1,5 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Laagna teelt (Lasnamäe kanali lõpust) mööda Rahu teed u 200 m Peterburi maantee poole kohal, kus Rahu teelt pöörab paremale väike pinnasetee. Rahu teest jääb kivi 12 m kagu poole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1972. aastal.</span>


source: A
code: 2624
name: Asulakoht, I a- tuh. e.Kr.
type: Asulakoht
alt_id: 2174
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on suhteliselt madala u 20 m läbimõõduga künkaga, mille peal ja ümber on üsna palju keskmise suurusega raudkive, samuti kasvab seal puid ja võsa. Künka keskosas on kaks kuni 2 m läbimõõduga lohku. Mälestis on tähistatud vana kaitsetahvliga.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis paikneb Kupra tee 24 ja 26 ning Silmiku tn 6 kruntide vahelisel võsastunud söödialal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mälestise avastas 1970. aastatel kodu-uurija Oskar Raudmets. 1999. aastal tegi seal proovikaevamisi arheoloog Krista Sarv (vt aruanne). Tuvastati, et tugevate põlemisjälgedega kultuurkiti esineb ainult kaitse all oleval kivisel künkal. Kihi paksus ulatus kohati kuni 70 cm-ni. Leide ei saadud.</span>


source: A
code: 2625
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2178
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on madala, tugevasti sammaldunud raudkiviga, mis paikneb tasasel madalal rohumaal. Kivi pealispind on tugevasti edela poole kaldu. Pealispinna kõrgeimal NO-poolsel nukil on üks lohk (vt mälestise pass). Mõõdud: pikkus O–W 3,5 m, laius N–S 1,5 m, suurim kõrgus 0,6 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Pärnamäe tee 1a krundil, Iru poolt tulles u 150 m kaugusel, sealt u 65 m lääne pool parkmetsas. Umbes 20 m loodesse jääb lohukivi nr 2626.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1970. aastate algul.</span>


source: A
code: 2626
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2179
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on madala, tugevasti sammaldunud raudkiviga, mis paikneb tasasel madalal rohumaal. Kivi pealispind on põhja poole kaldu. Pealispinna läänepoolsel otsal on üks lohk (vt mälestise pass). Mõõdud: pikkus N–S 3 m, laius O–W 1,5 m, suurim kõrgus 0,3 m. Kivi S-poolse külje kõrval on uus kaitsetähis.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Pärnamäe tee 1a krundil, Iru poolt tulles u 150 m kaugusel, sealt u 70 m lääne pool parkmetsas. Umbes 20 m loodesse jääb lohukivi nr 2625.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivi on avastanud kodu-uurija Oskar Raudmets 1970. aastate algul.</span>


source: A
code: 2627
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 2180
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on keskmise suurusega raudkiviga, mille N ja S ots on järsud, E ja W külg laugjalt kaldu, nii et kivi pealispinnale moodustub lame hari. Kivi keskel harjal paikneb üksik 10–11 cm läbimõõduga lohk. Mõõdud: pikkus E–W 1,9 m, laius N–S 1,6 m, kõrgus 70 cm. Tähistatud vana kaitsetahvliga.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Pärnamäe tee 65 krundil, elumaja taga aias.</span>


source: A
code: 2628
name: Asulakoht, 13. - 16. saj
type: Asulakoht
alt_id: 19-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mälestise ala on suhteliselt tihedalt hoonestatud. Valdavad on 19. saj-i lõpu ja 20. saj-i alguse puitelamud, kuid leidub ka uuemaid elamukvartaleid ja tööstusettevõtteid. Suurim halajasala on endisest Kalamaja kalmistust kujundatud park. Kultuurkiht on säilinud hoonestamata aladel ja ilma keldrita hoonete all, kuid nagu on näidanud arheoloogilised kaevamised teistes Tallinna eeslinna osades, võib kultuurkihi alumisi kihistusi leida ka keldrite põranda tasapinnast sügavamal. Kõige tõenäolisemalt võib puutumatut kesk- ja varauusaegset kultuurkihti olla säilinud Vana-Kalamaja tn ümbruses, aga ka vanalinna ümbritsevate hilisemate muldkindlustuste all. Samuti võib hilisemas segatud kultuurkihis esineda varasemaid leide, mis on sinna sattunud maa-ala täitmise käigus (näit 2010. aastal Soo tn 1 kinnistult leitud keskaegne keraamika). Kaitsealuse ala merepoolses osas ei ole välistatud laevavrakkide ja sadamarajatiste leiud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis jääb Põhja Tallinna linnaosa territooriumile. Tema piirideks on idas Tallinna Linnahalli krundi läänepiir, lõunas Põhja pst, Kopli tn, Vabriku tn, Valgevase tn ja Tööstuse tn, läänes Kalamaja kalmistu läänepiir ja selle mõtteline pikendus mereni, põhjas mererand. 

Täielikult arheoloogiaalas  olevad tänavad:
Põhja pst.  
Jahu, Kalasadama,
Kalaranna, Kalju, 
Kotzebue, Köie,
Küti, Niine, Noole,
Soo, Suur-Laagri, 
Väike-Laagri, Suur-Patarei,
Väike-Patarei, Uus-Kalamaja,
Vana-Kalamaja, Kesk-Kalamaja

Osaliselt arheoloogiaalas olevad tänavad:
Graniidi 1-5,
Salme 34-53
Kungla 39-53
Vabriku 2-4
Valgevase - paaritud nr-d
Tööstuse 1-3A, 5, 6, 8, 10, 12, 12E


Kaitsevööndisse jäävad tänavad:
Valgevase - paaris nr.-d
Tööstuse - paaritud nr.-d alates 7 kuni 47-ni ja 46
Vabriku 3, 7A, 9, 13
Graniidi 8, 8A, 11E
Salme 26 krundi N-poolsem osa</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ajalooliselt oli see ala tuntud Kalamaja eeslinnana, mis jäi Tallinna vanalinnast loodesse linna ja mere vahele. Kirjalikes allikates on asumit esimest korda nimetatud 1374. Keskajal elasid selles piirkonnas peamiselt kalurid, mündrikud ja lootsid. Hiljemalt 15. saj-i keskpaigaks oli see kujunenud peamiselt eestlaste, rootslaste ja soomlaste püsiasulaks. 1544 on nimetatud kirikut, 1561 kalmistut. Tallinna rae korraldusel lammutati Kalamaja hoonestus suurte sõdade ajal korduvalt: 1570–1571 Liivi sõja ajal, 1710 Põhjasõja ajal, 1853–1856 Krimmi sõja ajal. Vanalinnaga külgneval alal on keskaegne kultuurkiht ilmselt suures osas hävitatud linna muldkindlustuste vööndi ehitamise käigus 17.–18. saj-l. Suuremaid arheoloogilisi kaevamisi Kalamaja territooriumil läbi viidud ei ole. Küll aga on mitmel pool teostatud trasside järelvalvet ning tehtud eeluuringuid: 2000 Suur-Patarei tänaval (P. Smirnov), 2010 Soo tänaval (A. Lavi), 2010–2011 Tallinna Linnahalli esisel ja Statoili tankla alal (R. Nurk) jm. Paraku ei ole nende tööde tulemusena seni kusagil õnnestunud leida puutumatut keskaegset kultuurkihti. 2000. aastal teostas AGU EMS (J. Mäll) Tallinna Kultuuriväärtuste Ameti tellimusel arheoloogilise uuringu, eesmärgiga selgitada välja Kalamaja alal leiduvate ajalooliste elutegevusjälgede olemasolu ja olemus. Hoolimata suurest hulgast puuraukudest ja käsitsi kaevatud šurfidest ei õnnestunud tuvastada ühtegi tõendit keskaegsest või veelgi varasemast elutegevusest. Uurimistööde tulemusena püstitati tööhüpotees, et keskaegne Kalamaja asustus piirdus alaga, mis jääb kahele poole praegust Vana-Kalamaja tänavat (omaaegne tee, mis viis Nunneväravast loodusliku neeme tipus paikneva kalasadamani (Fischermay).</span>


source: A
code: 2629
name: Kultusekivi, I a- tuh. e.Kr. - I a- tuh.
type: Kultusekivi
alt_id: 11-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on väikese madala pealt lameda kiviga, mille pikkus O-W on 1,1 m, laius N-S 0,95 m ja kõrgus 40 cm. Kivi pealispind on krobeline, kuid sellest hoolimata on seal hästi eristatavad 12 väikest 4-5 cm läbimõõduga lohku. Kivi seisund on hea, krunt on hästi hooldatud ja aed korras.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivi paikneb Räägu tn 27/Mõtuse tn 38 krundi edelaosas aianurgas. Kivi ei paikne oma algses asukohas: Vello Lõugase andmetel on see omal ajal toodud kusagilt Eerika peatuse kohalt kõrgepingeliini alt.</span>


source: A
code: 2630
name: Pakk - tee, 16. - 17. saj.
type: arheoloogiamälestis
alt_id: 12-k
description:
<strong>Asukoht: </strong><span>Palkteed paiknevad Tähetorni tänavast (Kadaka pst 120/Tähetorni tn 6) 35-250 m NNW pool kuni ristumiseni Kadaka puiesteega. Nende lõunapoolne ots jääb Kadaka puiesteest 40-55 m ida poole ja Tähetorni tänavast 35 m põhja poole, põhjapoolene (täpsemalt NNW-poolne) ots Kadaka pst joonele.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Sootee avastas E. Nõva 1940. aasta kevadel, Nõva asunikutalu senise soomaa põllustamisel. Muistist on kaevanud 1940. aastal S. kaart ning 1997 . aastal Ain Lavi. 1997. aasta kaevamistulemuste põhjal selgus, et tegelikult on seal tegemist kolme paralleelselt kulgeva sooteega. Radiosüsiniku analüüside põhjal dateeris A. Lavi kõik kolm sooteed 12.-13. sajandisse.</span>


source: A
code: 2631
name: Kivikirstkalme
type: Kalme
alt_id: 28-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suurel osal Tallinn–Keila mnt-ga piirnevast alast on mullakiht kuni aluspaeni ära kooritud ja hunnikutesse lükatud ning ala on muudetud ehitusprahi ja kasutatud autokummide mahapaneku kohaks. V. Sokolovski leitud kaev (vt mälestise ajalugu) on säilinud ja selle ümbruses võib kõrges rohus aimata nelja või viite maapinnast veidi kõrgemat kamardunud küngast. Veel üks suhteliselt hästi säilinud ja kamardunud küngas (nr 2631) paikneb sügava, paekivisse raiutud karjäärikraavi ja maantee vahelisel alal (kraavist u 55-60 m lääne ja maanteelt u 160 m kagu pool). Kalme nr 2631 kujutab endast 15–25 m läbimõõduga madalat tugevasti kamardunud küngast küngast, millel kasvavad põõsad, paar kaske ja üksik kadakas (vt foto). Läbi kamarakihi on siin-seal näha ja tunda kive.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivikalmed registri numbriga 2631–2636 on kaitse all ühesuguse aadressiga: Harju maakond, Tallinna linn, Paldiski mnt. lähedal, aeroloogiajaamast lõunas, Paemurru bussipeatusest 250 m kagus. Antud kalme paikneb sügava paekivisse raiutud karjäärikraavi ja Tallinn-Keila mnt vahelisel alal, kraavist 55–60 m lääne pool ja maanteelt u 160 m kagu pool. Kalme koordinaadid on järgmised: X=6584736,9, Y=534545,9. OÜ Tael 2005. aastal koostatud inspektsiooniaruandes (aruanne TKVA arhiivis, nimistu 10, säilik 203) seda kahjuks märgitud ei ole.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivikirstkalmed registri numbriga 2631–2636 avastas 1974. aastal Mati Mandel, kes koostas ka nende mälestiste passid. Viimastest on kahjuks säilinud ainult üks, mis kirjeldab kalmet tolleaegse numbriga 757-k. Kirjelduse järgi jäi see kalme Tallinn–Keila mnt-st ja Paemurru bussipeatusest 250 m kagusse, Nurga talust u 700 m kirdesse ning tol ajal alles ehitatavast aeroloogiajaamast u 400 m edela poole. Kalme paiknes lagedal paepealsel karjamaal ning kujutas endast ümara põhiplaaniga kamardunud kivikangrut, mille läbimõõt oli 9 m ja kõrgus 0,7 m.
2005. aastal üritas nende kalmete asukohta tuvastada Vladimir Sokolovski (aruanne asub TKVA arhiivis). Mandeli passis kirjeldatud kalmet enam tuvastada ei õnnestunud. Küll aga avastas Sokolovski Tallinn–Keila mnt ja sealt Harku karjääri viiva tee ristist u 260 m kagu pool ning sügavast (arvatavasti Harku karjääri poolt kunagi kaevatud) kraavist u 50 m ida pool 7 ümara või ovaalse põhiplaaniga 40–60 cm kõrgust küngast, mille läbimõõt ulatus 4–9 meetrini. Kahel künkal (aruandes vastavalt I ja II) tuvastati mättakihi all väikestest paetükkidest lade. Sokolovski pidas künkaid I–III kivikalmeteks ning künkaid IV–VII lõhutud kalmete jäänusteks. Kalmete juurest leiti ka looduslikku paekihti raiutud 2,3 m läbimõõdu ja ümara põhiplaaniga kaev. 2005. aastal leidsid T. Talma, A. Kraut ja M. Mandel paekivisse raiutud kraavist lääne pool veel ühe kamardunud kivihunniku, mis M. Mandeli arvates võib olla üks tema poolt juba 1974. aastal kirjeldatud kalmetest.</span>


source: A
code: 2632
name: Kivikirstkalme
type: Kalme
alt_id: 29-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suurel osal Tallinn–Keila mnt-ga piirnevast alast on mullakiht kuni aluspaeni ära kooritud ja hunnikutesse lükatud ning ala on muudetud ehitusprahi ja kasutatud autokummide mahapaneku kohaks. V. Sokolovski leitud kaev (vt mälestise ajalugu) on säilinud ja selle ümbruses võib kõrges rohus aimata nelja või viite maapinnast veidi kõrgemat kamardunud küngast. Veel üks suhteliselt hästi säilinud ja kamardunud küngas paikneb sügava, paekivisse raiutud karjäärikraavi ja maantee vahelisel alal (kraavist u 55 m lääne ja maanteelt u 160 m kagu pool).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kivikalmed registri numbriga 2631–2636 on kaitse all ühesuguse aadressiga: Harju maakond, Tallinna linn, Paldiski mnt. lähedal, aeroloogiajaamast lõunas, Paemurru bussipeatusest 250 m kagus.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kivikirstkalmed registri numbriga 2631–2636 avastas 1974. aastal Mati Mandel, kes koostas ka nende mälestiste passid. Viimastest on kahjuks säilinud ainult üks, mis kirjeldab kalmet tolleaegse numbriga 757-k. Kirjelduse järgi jäi see kalme Tallinn–Keila mnt-st ja Paemurru bussipeatusest 250 m kagusse, Nurga talust u 700 m kirdesse ning tol ajal alles ehitatavast aeroloogiajaamast u 400 m edela poole. Kalme paiknes lagedal paepealsel karjamaal ning kujutas endast ümara põhiplaaniga kamardunud kivikangrut, mille läbimõõt oli 9 m ja kõrgus 0,7 m.
2005. aastal üritas nende kalmete asukohta tuvastada Vladimir Sokolovski (aruanne asub TKVA arhiivis). Mandeli passis kirjeldatud kalmet enam tuvastada ei õnnestunud. Küll aga avastas Sokolovski Tallinn–Keila mnt ja sealt Harku karjääri viiva tee ristist u 260 m kagu pool ning sügavast (arvatavasti Harku karjääri poolt kunagi kaevatud) kraavist u 50 m ida pool 7 ümara või ovaalse põhiplaaniga 40–60 cm kõrgust küngast, mille läbimõõt ulatus 4–9 meetrini. Kahel künkal (aruandes vastavalt I ja II) tuvastati mättakihi all väikestest paetükkidest lade. Sokolovski pidas künkaid I–III kivikalmeteks ning künkaid IV–VII lõhutud kalmete jäänusteks. Kalmete juurest leiti ka looduslikku paekihti raiutud 2,3 m läbimõõdu ja ümara põhiplaaniga kaev.</span>


source: A
code: 2637
name: Aegna patarei abinurgamõõtja
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nurgamõõtja on rajatud 10 m kõrgusele muldkehale. Nurgamõõtja alus on valatud betoonist ja kujutab endast tornjat kahekorruselist ehitist, mille ülaosas on pöörleval alusel metallist nurgamõõtja konstruktsioon. Nurgamõõtja on asetatud horisontaalsele hammasrattale. Nurgamõõtja alus on kuubikujuline ja servadest toestatud kolmnurksete metallplaatidega. Aluse seintes on ovaalsed avad, optiline mehhanism puudub.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Abinurgamõõtja on rajatud Naissaarele 1930ndate aastate keskel, et korrigeerida täpsemalt objektide kaugust Aegna 12     patareist.</span>


source: A
code: 2638
name: Kitsarööpmelise raudtee tammid koos säilinud raudteega
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Naisssaarel on säilinud ligikaudu 15,45 kilomeetrit kitsarööpmelist raudteed ja 21,65 km raudtee aluskehi/tamme.
Raudtee algab peasadama muuli otsast ja suundub 5,6 kilomeetri pikkuselt Põhjakülani. 5,3 kilomeetril hargneb see endise raketibaasi suunas 200 meetri pikkuse haruteena. Kesksõlmest 1,1 kilomeetri kauguselt kulgeb raudtee 3 kilomeetri pikkusena Lõunakülasse. Selle lõigu 2,8 kilomeetrilt algab 100 meetri pikkune kõrvalharu tupikteena. Raudtee kolmas haru suundub kesksõlme 1,2 kilomeetrilt lääne suunas miiniladudeni. See moodustab 2,6 kilomeetri pikkuse silmustee, mis jõuab tagasi hargemiskohani. Ladude vahel on haruraudteed. Ladude harutee 1,1 kilomeetrilt algab 200 meetri pikkune kõrvaltee suunaga itta, mille ääres on laohoone, ja 1,2 kilomeetrilt algab harutee, mis suundudes kagusse 400 meetri pikkuselt lõppeb dresiinidepoo ehitisega. Samalt harult suundub harutee miinitöökotta umbes 100 m pikkuselt. Kesksõlm-miiniladu harutee 1,3 kilomeetrilt algav ja lõunasse suunduv 400 meetri pikkune teeharu lõppeb endise laohoone juures, kuid raudteetamm kulgeb edasi Naissaare kalmistuni.
Raudteel kasutusel olevad rööpad on mitmesugused. Vanimad neist on pärit aastaist 1898-1903 firmalt Krupp. Need rööpad olid kasutusel Waldhofi vabrikus Pärnus ja anti üle Tallinna kindlusraudteele 1915. aastal vabriku likvideerimisel. Rööpad tõid saarele sakslased I maailmasõja ajal. Rööpad on paigaldatud peasadamast kuni 3 kilomeetrini Põhjaküla harul. Kohati on neid ka miinilattu suunduval harul. Märkimist väärivad ka Eesti vabariigi tellimusel 1927. aastal Inglismaal valmistatud rööpad, mis olid ette nähtud Lelle-Papiniidu kitsarööpmelise raudtee ehituseks. Kuidas rööpad saarele sattusid, ei ole teada. Rööpad on paigaldatud kesksõlmest Lõunakülani. Miinilattu on paigaldatud nõukogude-aegsed rööpad, sadam-Põhjaküla liinil on 3. ja 5. kilomeetri vaheline raudteeosa 14 kg/m väliraudtee rööbastega. Liiprid on immutatud ja immutamata puitliiprid ning kohati betoonliiprid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kitsarööpmeline raudtee laiusega 750 mm rajati Naissaarele seoses merekindluse rannakaitsepatareide rajamisega Soome lahe riivistamiseks vaenlase sissetungi eest I maailmasõja künnisel. Raudteevõrgu rajamisega alustati saarel 1913. aastal. 1918. aastaks jõuti paigaldada ca 37 km raudteed. Vene vägede lahkudes saarelt 1918. aastal purustati suur osa tulepositsioonidest ja kindlustustest, kuid raudtee kannatada ei saanud.
Eesti iseseisvuse ajal militaarne tegevus saarel jätkus. Osa mittevajalikest raudteedest võeti ülesse, mõned harud jäid kasutuseta seisma. Põhiosa raudteevõrgust jäi siiski kasutusse.
Alanud Nõukogude okupatsioon ning seejärel Saksa okupatsioon ei toonud suuri muudatusi saare raudtee struktuuri.
Uus Nõukogude okupatsioon militariseeris saare täielikult. Naissaare sadamast läände rajati miiniladude kompleks koos hooldustehasega. Kompleksi vajadusteks ehitati sinna ka raudteevõrk, mis on säilinud tänapäevani. Osa seni säilinud raudteeliine jäid kasutuseta seisma. Kasutuses olid raudteelõigud sadam-kesksõlm, kesksõlm-miinilaod, kesksõlm-Männikuküla ja kesksõlm-piirivalvekordon põhjatipus.
1994. aastaks, mil Venemaa merevägi lahkus saarelt, oli kasutuskõlbmatuks muutunud põhjatippu viiv raudteeharu. Kasutuskõlblikud olid sadam-kesksõlm, kesksõlm-miinilaod ja kesksõlm-Männikuküla raudteeharud. Naissaare raudtee koos veeremiga läks kaitseministeeriumi haldusesse ning seejärel anti üle Viimsi vallale. Raudteele üritati leida rakendust valdavalt turistide veoks aga ka majandusvedudeks. Edasine raudtee hooldus ja remont ei olnud piisav tagamaks turvalist liiklus sellel. Seisukord halvenes järjepidevalt kuni liiklus raudteel tuli lõpetada.</span>


source: A
code: 2639
name: Naissaare tähtkants
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tähtkantsid olid oma põhiplaanilt taevatähte meenutavad muldkantsid. Kantsi peale paigutati kahurid. Naissaare kants on praeguseks tugevalt võssa kasvanud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed kindlustustööd, mis Naissaarega seostuvad, pärinevad pärast Uusikaupunki rahu kehtestamist 1721, kui Peeter I pidas vajalikuks ehitada Tallinna lahe sulgemiseks tähtkantsid. 1726 alustati kavandatu väljaehitamist Paljassaarel, Naissaarel ja Miidurannas. Ehitustöid juhatasid kindral Luberace ja kapten Ruch. 1727. aastaks olid 3 kantsi valmis.</span>


source: A
code: 2640
name: Helgiheitja varjend
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Rajati 1913-14 Põhjatipu patareide otstarbeks pimedal ajal tule juhtimiseks. Betoonpunker kujutab endast ühekorruselist nelinurkset rajatist, mille kolm külge on kaetud täielikult muldvalliga, kirdeküljel on aga muldvallis ava sissepääsuks punkrisse. Punkri katus on betoonist ja katmata muldega. Punkri katusel oli nišš, mida võidi kasutada vaatluste tegemiseks. Rajatist kasutati oma otstarbe kohaselt vähemalt kuni 1941 aasta sügiseni. Pole täpselt teada, millal punker õhiti - kas 1941 sügisel venelaste või 1944 sügisel sakslaste poolt. Vaatamata õhkamisele on punker säilinud kompaktsena, kuid siiski purustatuna.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Asus numbrita põhjapatarei juures, sealt hargnes rööbastee kahele prožektoripositsioonile: 1. saare tipus Virbuotsas ja 2. Põhjasilla juures idarannal.</span>


source: A
code: 2641
name: Rannapatarei nr.5 (EV nr. 4)
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kasutusel oli neli 6   Canet suurtükki betoonalustel. Igal suurtükil oli oma betoonvarjen. Patarei idaservas oli komandopunkt teraskupli ja betoonalusega. 1918 õhati kaks läänepoolset positsiooni, 1924 ehitati nendest lõuna poole kaks uut positsiooni, kasutusel võeti ka kaks idapoolset vana positsiooni. Patarei tegutses aastani 1941, mil venelased selle demonteerisid, purustati ka komandopunkt. Hästi on säilinud kaks uut ja kaks vana positsiooni ning purustatud osad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Asukoht Naissaare Lõunakülast idas, relvastatud nelja 6-tollise suurtükiga, ülesandeks kaitsta juurdepääsu Tallinnale Naissaare ja Suurupi vahelt. Muldkehandil asetses neli lahtist, betoonseintega varjatud kahurialust, nende kõrval neli laskemoonakeldrit. Komandopunkt oli paigutatud alustega ühele joonele, oli varustatud lahtise vaatlusplatvormi ja mittepöörleva soomustorniga.</span>


source: A
code: 2642
name: Rannapatarei nr. 6, "Lääne"
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõik rajatised betoonist. Ehitusviisilt oli tegemist nn lihtsa lahtise positsiooniga, kus kahurid kinnitati ringjalt paiknevate kruvipoltide külge., neid kaitses eest poolringikujuline betoonkaitsemüür ühes sinna vastu kuhjatud madala muldkehandiga. Nii laskemoonavarjendid kui ka komandopunkt olid ühtsete mõõtmetega ja samakujulised, ainult et viimase katusesse jäetud süvend võimaldas seda kasutada vaatlusplatvormina. Helgiheitjapunker ei valminud, sellest jõuti valada ainult alus.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Asukoht edelarannal, merest 250 m kaugusel ning koosnes ühele joonele ehitatud viiest suurtükialusest, viiest laskemoonakeldrist, komandopunktist ja helgiheitjapunktist. Küllaltki vähest ehitamisvaeva nõudev patarei ei saanud siiski 1914.a. kavas ette nähtud relvastust: nelja 130-mm suurtükki. Viiele alusele paigaldati 1915.a. kevadel samapalju aegunud 8-tolliseid kahureid (1877.a. mudel). Patarei ülesanne oli Naissaare ja Suurupi esise akvatooriumi kaitse. Positsiooni juurde viis raudteeharu. Kui naabruses valmis 1916.a. kevadel nn Ameerika patarei, siis võeti patarei nr.6 relvad maha.</span>


source: A
code: 2643
name: Rannapatarei nr. 7, "Ameerika"
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Patarei rajati 1914-16 saare läänerannikule, asetses põhja-lõuna suunal u 200 m pikkuselt. I positsioon oli põhjapoolne ja IV lõunapoolne. III positsiooniga koos oli ehitatud mitmekorruseline komandopunkt. Iga positsiooni juures oli meeskonnavarjend. Patarei ehitis oli betoonist ja kahurialused metallist. 1918 õhati I-III positsioon, IV jäi terveks, sellisena on patarei säilinud tänaseni.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Asukoht saare läänetipus, 200 m rannast. Oli esialgu ette nähtud hoopis neljale 130-mm kahurile lahtisel tavalisel positsioonil. Kuid pärast Esimese maailmasõja algust saadi USA-st ajakohane projekt, vastavad relvad ja muud seadmed kahe patarei jaoks. Neist üks ehitati Naissaarele, teine Suurupisse. Kahureid suunati elektriajamite abil, laskemoon saabus laadureile elevaatori abil. Teraskilbid olid sügavad, nn pooltornid, soomuse paksus 75 mm. Komandopunkt koos jõujaamaga moodustas III kahuri aluse ja laskemoonakeldriga ühtse massiivi, komandotorni lael paiknes soomuskuppel. vaatluspiludega. Tulesektor kattis lähenemisteid Tallinnale läänest ja loodest ning ulatus Soome lahe riivistusalale.</span>


source: A
code: 2644
name: Rannapatarei nr. 8 lõunapoolne süvend
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Süvend on ruudukujuline, ülemise ristlõike pindalaga u 10 000 m², Süvendi sügavus u 15-20 m. Süvend on kaevatud liivasesse pinnasesse. Põhjapoolsesse nurka on ülemise valli juurde ladustatud neljas korrapärases kuhilas põllukivid ehituse tarbeks. Süvendi põhjas olev kivilade on laotud ruudukujuliselt.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Patarei kui selline jäi ehitamata. Asukoht saare keskel kõrgustikul (Stora bärgerna, Suurmäed). Tema tulesektorisse pidid jääma laiad merealad Naissaare-Tammisaari joonest Naissaare-Pakri saarte jooneni, samuti territoorium Peeter Suure Merekindluse maarinde ees Väänast Sakuni. Ehitamisega siiski kaugele ei jõutud: vahemaaga 350 m (põhjast lõunasse) kaevati kaks süvendit 50x40 m, sügavus 5 m. Nendest lõunapoolse põhja laoti 0,5 m paksune raudkivipaljand 26x18 m. Plaanis oli säärastele padjandidele paigutada kahesuurtükiline soomustorn.</span>


source: A
code: 2645
name: Rannapatarei nr. 9
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Patarei omas kahte tulepositsiooni, mis asetsesid ühel kagu-loode sirgel. Iga tulepositsioon omas alusel pöörlevat soomustorni, milles on igas kaks 8   suurtükki. 1918 patarei õhiti osaliselt punaste poolt, täielikult purustati kagupoolne tulepositsioon ja 50% ulatuses purunes loodepoolne positsioon. Kadunud on ka soomustornid. Sellisena on patarei säilinud hästi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitati 1914-16. Asus saare põhjatipus ning moodustas ühtse suure betoonrajatise. Kummaski otsas asusid laskemoonavarjendid ja nende kohal kahesuurtükilised soomustornid, mille aga üksnes kupliosa oli liikuv. Soomustornide diameeter oli 6,62 m ja soomuse paksus kõikjal ühtlaselt 30 cm. Kaht torni-laskemoonakeldrit ühendas paksu betooniga ümbritsetud 80 m pikkune tunnel, kummaski otsas 6 m ulatuses tõusvat treppi. Tunneli laius 1,5 m ja kõrgus 4,5 m. Keskel on tunnelirajatisele tahasuunas juurde ehitatud mahukas betoonhoone, kus asusid jõujaam ja muud ruumid. Frontaalseinad olid kogu patareil kaitstud liivavallidega. Patarei kaitses Naissaare akvatooriumi läänes ning Suurupi esiseid alasid.</span>


source: A
code: 2646
name: Rannapatarei nr. 10a, "Peeter Suure"
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ehitis oli orienteeritud põhja-lõuna suunas (frondiga läände), koosnes kahest kompaktsest kahekorruselisest betoonehitisest-soomustornialustest, mis omavahel olid ühendatud 200 m pikkuse liivast kuhjatud kaitsevalliga. Esialgu oli kavatsus patarei varustada kolme kahesuurtükilise soomustorniga. Tõenäoliselt kiirustamise tõttu või finantsiliste probleemide tõttu muudeti projekti ning jäädi neljakahurilise patarei variandi juurde. Liivavalli keskosas võib täheldada laiendit, mida võib arvatavasti pidada reservpaigaks, kuhu taheti kunagi hiljem paigaldada kolmas soomustorn. Valli kehas mingit ühendustunnelit ei ole, selle ainuke ülesanne oli raudteeharu varjamine vastase tule korral läänest. Betoonehitistest sai valmis ainult põhjapoolne, kuhu ka soomustorn peale jõuti tõsta, soomuse frontaal- ja külgpaksus oli 300 mm, tagaküljel 175 mm, kahureid kaks, neid aga paigaldada ei jõutud. Lõunapoolsest betoonehitisest sai valmis raudkivialus, mõlemad seinad ning silindrikujuline betoonalus soomustornile. Katust ja vahelagesid, samuti vaheseinu valada ei jõutud. Raudtee pealiinist patarei juurde pööras haru, millelt tavalise pöörangu abil sai sõita kaitsevalli taga soomustornist soomustornini kulgevale 200 m pikkusele teele. Viimaselt pääses ketaspöörangute kasutamisel betoonehitiste sisemusse viivatele harudele. Komandopunkti ei ole võimalik täheldada patarei plaanidel ega vaatlusel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitati 1913-17 saare põhjaossa, rannast ca 300 m kaugusele.</span>


source: A
code: 2647
name: Rannapatarei nr. 10b
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Põhjapoolne torn on õhitud 1918, muidu alles ja seisukord rahuldav.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Patarei nr. 10-b (neli 12-tollist kahurit) ei olnud 1914.a. projektis veel ette nähtud, kuid tõenäoliselt asuti seda ehitama varsti pärast Esimese maailmasõja algust. Asus saare põhjaosas, kaugus rannajoonest 200 m. Kogu rajatis koosnes kahest soomustorni betoonaluse-ehitisest (35x28 m) ja nende vahemaal (90 m kummagi tornini) asuvast komandopunktist ühes jõujaamaga. Kõik olid omavahel ühendatud betoontunneliga, mille seinakõrgus 2,3 m ja sealt algava metallvõlvi kõrgus 0,5 m. Tunnel kulges kunstliku liivavalli sisemuses. Soomustornide betoonalusehitised olid kahekorruselised, kolmanda korruse moodustas pöörlev soomustorn. Kogu Peeter Suure Merekindluse kõrgeim kaitserajatis oli kirjeldatava patarei komandopunkt: jalamilt rinnatise servani 15 m. Ta oli kolmekorruseline, vaateplatvormil paiknes soomustatud komandotorn. Soomuse paksus ees 10 tolli, tagaküljel 5-8 tolli, lael 8-10 tolli.Tornilaadsele komandopunktile liitus lõuna pool madalam betoontiib, mis mahutas patarei jõujaama ning mõned abiruumid ja oli ühekorruseline. Patarei põhiülesanne oli hoida koostöös patareiga nr. 10-a Soome lahe riivistusliini lõunaosa ning Suurupi piirkond tule all. Laskemoonavarud asetsesid kummaski betoontornis. Soomustorni kupliosa (kahurite asukoht) ja alumised ruumid moodustasid hiigelsilinderja terviku, mis pöörles elektri jõul suurtel kuullaagritel. Patarei oli valmisehitatud ja lahingukorras.</span>


source: A
code: 2648
name: Rannapatarei nr. 11
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nelja tulepositsiooni ja komandopunktiga betoonrajatis, millel kasutati nelja 120 mm meresuurtükki. Patarei õhiti põhjalikult 1918. Punkrite betoonrahnud on laiali paisatud suurel pindalal, patareide piirjooni on jäänud tähistama sügavad kaevikud. Arvestades relvade kaliibrit, on komandopunkt ja tulepositsioonid väga massiivsed.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Nimetatud ka Lutriküla patareiks, asus saare idarannal ning pidi kaitsma Naissaare ja Aegna vahelist ala. 1914.a. kava järgi pidi relvastus koosnema kuuest 130-mm suurtükist, aga plaanid muutusid ning patarei sai vaid neli kahurialust, kuid juba 8-tolliste suurtükkide jaoks. Lõpuks relvastati positsioon ainult 120-mm kahuritega. Tegemist oli massiivse betoonehitisega otse kaldajärsakus, selle lagi ja kahurialused olid peaaegu ühel tasapinnal vasakule ning paremale kulgevate luidetega. Meeskonna- ning laskemoonaruumid asusid all, komandopunkti ehitise laesüvendis kahurialuste kõrval. Betoonrajatise tagasein uste ja akendega avanes kunstlikku süvendisse, kus kulges raudteeharu.</span>


source: A
code: 2649
name: Rannapatarei "numbrita"
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Betoonist rajatis, mis on II maailmasõja ajal õhitud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Omapärase ajalooga. Patarei ehitamisele asuti juba üsna varakult, aastal 1912, mil valmis alles esimene kindlustusprojekt Tallinn-Porkkala liini kohta. Kõrgele kuhjatud pinnasevallile moodustati puidust positsioon. Millised relvad sellele paigutati ja kas seda üldse tehti, ei ole teada. Kui puhkes I maailmasõda, valati puitpositsiooni asemele betoonrajatised: neli lahtist suurtükialust, kaks laskemoonakeldrit, tulejuhtimispunkt ja abitulejuhtimispunkt (reservkomandopunkt). Üles seati 8-tollised kahurid. Peagi aga jõuti lõpule naabrusesse ehitatava ajakohase 8-tollise patareiga nr. 9 ning siin vaadeltavalt positsioonilt võeti relvad maha. Siiski sõja lõpupoole paigutati alustele 120-mm kahurid. Numbrit patarei ei saanud, sest tegemist oli teatavas mõttes ajutise positsiooniga.</span>


source: A
code: 2650
name: Eesti Vabariigi rannapatarei nr. 5
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neljast kahurialusest on säilinud kaks. 1951 patarei rekonstrueeriti, patareis oli siis 12 betoonpunkrit ja 4 tulepositsiooni. Punkrid olid omavahel ühenduses maaaluste tunnelitega. Ühes keskmises suuremas punkris asus komandopunkt. Kõige lõunapoolsema punkri lagi on purustatud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Rajamine algas 1918. aastal, asukoht purustatud patarei nr. 11 kõrval. Sai täiesti uueks lahinguüksuseks. Lisaks üles seatud neljale 6-tollisele 1877.a. suurtükile saadi 24.11.1918 kaks Saksa 150-mm rataslafettsuurtükki. Spetsiaalset positsiooni neile ei ehitatud, nad paigutati Põhjasilla lähedale. 1921.a. anti patarei käsutusse veel kolm 76-mm rataslafettsuurtükki. Korralikku positsiooni patareile nr. 5 asuti ehitama 1923.a. Savikaldale, 1000 m majakast lõuna poole, valmis 1924.a. IV kahuri juurde valmis ajutine komandopunkt, kuhu seati üles 3 m pikkune kaugusmõõdik. Komandopunkt oli primitiivne puitehitis, pooleldi muldonn, mille kohal kerkis madal palktorn vaatlusputkaga. Teine kaugusmõõdik pikkusega 6 m seisis varus ja paigutati mõne aja pärast ehitatud uude komandopunkti. 1923.a. võeti kasutusele 2,1 m läbimõõduga helgiheitja. Olulisi täiendusi tehti 1926-27, ehitati I kahurialusest 150 m põhja poole korralik betoonist komandopunkt, mille alumine osa oli peidetud pinnasesse. Kaetud oli see tsementeeritud soomusplaatidega, lael seisis soomuskuppel, teise laepoole hõivas platvorm kaugusmõõdiku ja käärpikksilma jaoks. Laskemoonavarjendite arv kasvas kaheksalt kaheteistkümnele, neist igaüks mahutas 25 laengut ja mürsku. Meeskonnavarjendeid oli 6. Lõpetati kahe betoonsuurtükialuse ehitamine. Realiseerimata jäi kavatsus pikendada helgiheitja väljasõiduteed 50 m võrra. 1928 varustati kahurid moodsate sihtimisseadeldistega, samal ajal valati patarei taha niidule tulbataolised betoonalused kahele õhukaitse raskekuulipildujale Vickers. Patarei ette seati üles eelmisel aastal lammutatud suurtükilaevalt "Lembit" maha võetud kaks 75-mm kahurit. 1931.a. moderniseeriti helgiheitjaseadmestikku ning prožektor sai ühtlasi märksa võimsama valgusti.</span>


source: A
code: 2651
name: Naissaare kirik
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Lihtsa arhitektuurse lahendusega kirikuhoone on meisterlikult projekteeritud, traditsioonilise materjalikäsitluse ning heade proportsioonidega. Arhitektuurne lahendus moodustub kahe lihtsa mahu – ristkülikukujulise viilkatusega pikihoone ja väiksema ruudukujulise põhiplaaniga torniosa – liitumisest. Pikihoonesse lõikuva torni lõpetab nõgusräästaga püramiidjas tornikiiver. Pikiseinte kõrguseni on hoone ehitatud servatud ümarpalkidest klassikalise rõhtpalkkonstruktsiooni järgi. Kuna sellise konstruktsiooniga kirikusaal ei oma piisavat jäikust, on kogu kirikuhoone pikisuunas jaotatud viieks võrdseks osaks, millest esimene on tornialune eeskoda ja neli ülejäänut kirikusaal. Iga jaotuse vahekohal paikneb hoonet ristisuunas jäigastav konstruktsioonisüsteem. Seinte osas moodustub see konstruktsioon seinu kahelt poolt koos hoidvatest püstprussidest, mis koos kaldtoega moodustavad väljaspool tugipiilarid. Konstruktsiooni ülaosas läbib ruumi katuse koormusest tuleneva horisontaalse jõu vastuvõtmiseks terastõmb. Katusekonstruktsioonis on selles kohas kahtede kaldtugedega katusekandjad. Katusekandjate pennidest ja kaldtugedest moodustub ka murtud hulknurga kujuline kirikusaali lae kontuur. Kõik need konstruktsioonid annavad rütmi ja liigenduse nii sise- kui välisarhitektuurile, tagades samas hoonele piisava jäikuse. Hoonet ristisuunas jäigastavate konstruktsioonide vahel paiknevad lihtsad kaaraknad. Algselt on kiriku saalis paiknenud tornipoolsel küljel rõdu, mis praeguseks on hävinud. Trepp rõdule läks tornialusest eeskojast. Interjööri elementidest ei ole midagi säilinud. Hoone on olnud nii seest kui väljast kaetud voodrilaudadega. Siseruumes oli kasutatud siledaid laudu. Aknad ja uksed on olnud väga lihtsad. Peaukse ja väikese tagaukse esised trepid on olnud valatud betoonist. Katus on olnud kaetud tsinkplekktahvlitega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Naissaare kirik ehk Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse Naissaare kabel on ehitatud 1934. aastal arhitekt Karl Tarvase projekti järgi. Kiriku pühitsemine toimus 11. septembril 1938. aastal.</span>


source: A
code: 2652
name: Ohvitseride kasiino
type: ehitismälestis
description:
<strong>Ajalugu: </strong><span>Hoone esialgne otstarve ja ehitusaasta on kahjuks teadmata. Hoone põles I Maailmasõja ajal ja taastati 1924.a. Eesti Vabariigi ohvitseride kasiinoks. Nõukogude armee kasutas hoonet kasarmuna ja staabina. Sellest ajast pärineb ka väiksemahuline juurde ehitis hoone SE-osas.</span>


source: A
code: 2653
name: Naissaare kalmistu
type: Kalmistu
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike kalmistu. Keskseks mälestusmärgiks on Krimmi sõja ajal (1854-1855) langenud inglise meremeestele 1927. aastal püstitatud mälestuskivi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kalmistu rajamise aeg ei ole teada. 1809. aastal oli surnuaed olemas. Teada on, et sinna maeti ka Vene-Rootsi sõja ajal surnud inglise mereväelasi.</span>


source: A
code: 2665
name: Aegviidu jaama peahoone, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 252
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõiki arhitektuurselt kohustuslikke põhimõtteid – risaliitne keskosa, erikõrguselised selgelt eristuvad mahud, lamedad viilkatused – esineb Aegviidus. Jaamahoone kavatis on grupeeritud neljaselt. Erimahulised ja iseseisvalt katustatud mahud on loodeosas kahekorruselised, kagus ühekorruselised. Kivisokliga puidust jaamahoone fassaadide liigendatust rõhutavad laudvooder, akende piirdelauad, nurgaliseenid, saelõikeline puitdekoor. Stiiliomaselt koondusid keerukamad detailid hoone ülaossa. Hoone ülesehitus oli määratud kohustusliku ruumiprogrammiga : eri klasside ootesaalid, kassa, puhvet, tehn. ruumid, jaamaülema kabinet ja ametikorter II korrusel. Interjöörid ja välisilme on valdavalt algsena säilinud, laudvoodrit on muudetud läänefassaadil ja idafassaadi keskosa I korrusel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama peahoone  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2666
name: Aegviidu jaama elamu 1, 1870.a.
type: Elamu
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike ühekorruselne puithoone, kaetud madala viilkatusega. Avade ümbrused ja nurgad markeeritud. Räästakarniisid pikalt üleulatuvad. Otsaviilu all kitsas dekoratiivne saeornament.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama elamu  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditö</span>


source: A
code: 2667
name: Aegviidu jaama elamu 2, 1870.a.
type: Elamu
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike ühekorruselne puithoone, kaetud madala viilkatusega.  Esifassaadi ukse ees rikkaliku puitornamnentikaga kaunistatud sammastele toetuv lahtine veranda, mis iseloomustab tolleaegset ehituskunsti. Veranda otsaviil dekoreeritud arabeskitaoliste ornamentide ja saelõiketehnikas mustriga. Ka avade ümbrused markeeritud dekor. piirdelaudadega, pealsed frontoonidega. Räästa all dekoratiivne ehisvöö.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama elamu kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditö
 
Ajaloolisse raudteejaama kompleksi kuuluva hoone tüübi ja stiili tüüpiline näide.</span>


source: A
code: 2668
name: Aegviidu jaama depoo, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suurte kaarakendega telliskivist vedurikuur. Hoonel on lame viilkatus. Nurkades kontraforsid, viilud ja räästaalused kujundatud dekoratiivsete karniisidega. Siseruumides teostatud ka hiljem ehitustöid, k.a. vahetatud aknaraame.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu veduridepoo kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder. III klassi jaam tähendas ühtlasi, et vajadusel (kui jaam asus vabrikute või tööstuspunktide lähedal või depoo rajamist tingis mõni muu sarnane raudtee kasutusest tulenev põhjus) võidi sinna rajada väike (1-2 kohaline) depoo reserv- või manöövriveduri(te) tarbeks. IV ja V klassi raudteejaamadesse depood ei rajatud, kõrgema klassi jaamades (I-II klass) pidi depoo aga kindlasti olema ja enamasti oli üsna suur, omades ka töökodasid (Eestis olid algsed suuremad depood 6-12 kohaga, näiteks Rakveres, Tallinnas, Narvas). Balti raudtee algsest 7-st depoost  olid kaks ühekohalised – Aegviidus ja Jõhvis (hilisem Toila).

Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda. Võib arvata, et sellise jaama läheduses oleks juba tollal olnud ebarentaabel hoida tegevuses ja majandada üht väikedepood. Ilmselt sellega seoses ei kasutatud Aegviidu veduridepood pikalt ning hoonest sai 1920. aastate paiku töökoda.

Aegviidu ühekohaline veduridepoo on ehitatud koos jaamahoone ja teiste kõrvalhoonetega 1870. aastal Venemaa tüüpprojekti järgi. Hoone on tellisseintega, algselt suurte kaarakende abil hästivalgustatud ühe suure siseruumiga. Projekti kohaselt oli ruumis ka metallkorstnaga küttekolle, piki põrandat jooksis remonttööde teostamiseks vajalik kanal.
</span>


source: A
code: 2669
name: Aegviidu jaama küttekuur, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Aegviidu jaama küttekuur on puitsõrestikuga, ühekaldelise katusega, lihtne ja madal ehitis.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Harju maakonnas, Aegviidus, Raudtee tänava ja Piibe maantee nurgapealsel krundil koos teiste endise raudteejaama hoonete kompleksi kuuluvate ehitistega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama küttekuur kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi, mis valmis 1870. aastal Balti raudtee III klassi jaamana. Aegviidus asusid reisijatehoone, kuur ühele vedurile, veetorn, kaks teenistujate elamut, jääkelder, väike kauplus, välikäimla, küttekuur, pagasihoone koos kaetud platvormiga. Kõik hooned rajati kehtivate ülevenemaaliste tüüpprojektide järgi. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. aastal avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised. Jaamahoonete arhitektuur ja ruumiprogramm oli jagatud klassidesse. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jms). Juba 1920. aastate II pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam.</span>


source: A
code: 2670
name: Aegviidu jaama tualett, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kuivkäimla on raudteejaama tervikkompleksi ühe osana  ümberehitamata kujul käesolevani säilinud. See on ühekorruseline, pultkatusega, kahe sissepääsuga puithoone. Perroonipoolne fassaad on avadeta, kolm väiksemat akent avanevad põhjaküljele. Nagu teisedki jaamahooned, on ka kuivkäimla fassaadid kaetud laia voodrilaudisega ja kaunistatud dekoratiivsete saelõikes puitdetailidega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama tualett  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2671
name: Aegviidu jaama kelder, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Paekivist viilkatusega keldri välisseintele on kuhjatud mullakiht.  Raudteepoolne eenduv eesruum on põhiruumist mõnevõrra kitsam. Põhiruumil kolm telliskaartega ukseava, seinad tahutud paeplokkidest. Keldri puidust vaheseinad ja puitpõrand pehkinud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama kelder kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2672
name: Aegviidu jaama veetorn, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Veetorn on historitsistliku lahendusega, jõulise vormiga, punasest tellisest dekooriga, krohvitud püstiste liseenidega, vahekorrusega ja puidust ülakorrusega ehitis. Kuusnurkne põhiplaan lähtub hoone funktsioonist. I korrus hõlmab ligi poole hoone mahust; sellesse on paigutatud veemahutites  vee hulka ja survet mõõtvad mõõdikud ja küttesüsteem (käesolevani säilinud). Metalltrepp tõuseb veemahutiteni (käesolevani säilinud) ülakorrusel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama veetorn  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2673
name: Aegviidu jaama pumbamaja, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jaamatuumikust mõnevõrra eemal olles kuulub see nii tehniliselt kui antud perioodile iseloomuliku ehitisena tervik-kompleksi. Tegemist on ühekorruselise viilkatusega maakividest hoonega. Fassaade ilmestavad ümarkaarsed avad, karniis ja välisseinte mördi sisse paigutatud vilgukivitükkidega kivikesed. Viimased annavad fassaadidele erilise veiklevuse. Hoones on 2 ruumi. Praegu on hoone tühi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama pumbamaja  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2674
name: Aegviidu jaama tuletõrjekuur, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaevumaja on ümmarguse põhiplaaniga, telk-tüüpi katusega, ühe sissepääsuga paekivist hooneAntud  hoone on arhitektuuriajalooliselt väärtuslik, kuna kuulub raudteejaama tervikansamblisse, esindab kaevumajade suuremat ja imposantsemat tüüpi ja ka seetõttu, et taolisi ehitisi on Eestis vähe säilinud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama tuletõrjekuur kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2675
name: Aegviidu jaama ladu, 1870.a.
type: ehitismälestis
alt_id: 253
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pagasiait on raudteejaama tervikkompleksi ühe osana  ümberehitamata kujul käesolevani säilinud. See on ühekorruseline, madala telkkatusega puithoone. Perroonipoolnes fassaadis on lai ukseava, rohkem avasid hoonel ei ole. Nagu teisedki jaamahooned, on ka pagasiaida fassaadid kaetud laia voodrilaudisega, kaunistatud dekoratiivsete saelõikes puitpitsiga ja teemantkvaadritega seinte ülaosas.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Aegviidu jaama ladu  kuulub Aegviidu (Charlottenhof) raudteejaama hoonete kompleksi. 

Aegviidu jaam rajati koos Balti raudtee ehitusega 1870. aastal. Balti raudtee kulges liinil Paldiski-Tallinn-Narva-Gatšina. Raudtee ehitas kohalikele baltisakslastele kuuluv Balti Raudteeselts (asut. 1868). Pärast pikki läbirääkimisi Venemaa võimudega alustati Balti raudtee ehitust 1869. a. kevadel. Ehitust rahastas Peterburi pank E. M. Meyer & Co, raudtee pidulik avamine toimus 5. novembril 1870. Narvas. 
Jaamahoonete ning vajalike abihoonete ehitusprojektid olid enamjaolt ülevenemaalised tüüpprojektid, mis kooskõlastati Venemaa Teedeministeeriumiga. Jooniste hankimine jäi sageli vastava teelõigu ehitust juhtiva peainseneri ülesandeks. Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. a avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised.

Jaamahoonete arhitektuur, ruumiprogramm oli jagatud klassidesse, Paldiski–Tallinn–Gatšina liini 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna jaam,  II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Aegviidu jaam pidi vastama III klassi nõuetele, mis määras nii ehitusmaterjali (puithoone) kui jaamahoone ruumiprogrammi (eraldi ooteruumid, puhvet jm.). Lisaks jaamahoonele kuulusid kompleksi kivist veetorn ja veduridepoo, kaks teenistujate elamut, pagasihoone ja jääkelder.
Juba 1920.aastate  II  pooleks oli Aegviidu jaama klassifikatsioon muutunud: III klassi jaamast oli saanud IV klassi jaam. Muutusega oli seotud lähedalasuva Tapa raudteejaama ja -sõlme areng ja tähtsuse hüppeline kasv: Tapa jaam sai Tapa–Tartu harutee rajamisel 1876. a sõlmjaamaks ning muudeti II klassi vaksaliks, sinna asutati depoo ja remonditöökoda.</span>


source: A
code: 2676
name: Raudoja kõrtsihoone, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 254
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Hoone on ehitatud tõenäoliselt 19. saj. keskpaigas. Põhja-Eestile iseloomulik maanteekõrtsi hoonetüüp toetub talurahva rehielamu ehitusstiilile. See on pikaksvenitatud madal poolkelpkatusega ehitis : pikkusega 43,7 m, sellest 18,6 m puidust eluosa, mis ulatuslikult rekonstrueeritud. Hoone tiibadel ühise katuse all on paekivist tallid. Hoonet kattis pilbaskatus, ulualust toetas kuus toskaana laadis puitsammast. Algsed aknad olid 16 ruuduga, tallidel madalad 6 ruuduga. Puitosa kattis püstlaudadest vooder. Ruumilahendus oli tüüpiline : suure kõrtsitoa (54,2 m) ja kahe väikese saksakambriga, kõrtsitubade taga kõrtsmiku elu- ja tööruumid. Eriliseks võtteks oli vahekoda, mille kaudu võimalik pääseda sakste kambritest ja suurest kõrtsitoast talli ja seal asuvatesse käimlatesse. Vahekoja ja eeskoja põrandad laotud servitellistest, muud põrandad eluruumides laudadest, tallides tambitud savipõrand.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kirjalikud teated maakõrtside kohta pärinevad 15.-16.sajandist, mis paiknesid mõisate valduses. Linnades olid kõrtsid tunduvalt varem. Algul võisid kõrtse omada vaid ordumeistrid ja piiskopid, alates 1671.aastast võisid kõik mõisaomanikud oma mõisa maale kõrtse ehitada. Kõrtsid olid seotud esmajoones alkohoolsete jookide müügiga, kuid edasi arenedes pidid nad kindlustama ka öömaja  rändavatele munkadele, kullereile, postiratsanikele, hiljem aga kõigile teelistele-aadlikele, kaupmeestele, mõisate vilja- ja viinavoorimeestele. Peavari tuli anda ka hobustele. Kõrtsi asukohast, sissetulekust, kõrvaltegevuste iseloomust ja muudest teguritest sõltus kõrtsihoone suurus, planeering ja eluruumide osatähtsus. Keskaja algupoolel nähtavasti maal kõrtse ei olnud. Reisijad ööbisid linnustes, mõisates või taludes.  Suurte maanteede äärsetes mõisates oli palju öömajatahtjaid ja nende kostitamine läks kulukaks. Sõjaväeteenistujatele, kulleritele ja riigitegelastele tuli anda ka küüthobuseid. Et muuta kulud tuludeks, hakati kõrts rajama.  
Varasemal ajal ehitati kõrtsid losside ja turukohtade juurde, suurematesse asulatesse ja teede sõlmpunktidesse. Mõisnikud ehitasid kõrtsid oma valdustes käidavamate teede äärde. Alguses müüdi kõrtsides ainult õlut, 18. sajandil ka viina. 
Kõrtside ehitamine hoogustus 18. sajandil, kui mõisad hakkasid seal enda toodetud viina müüma. Seoses postijaamade loomisega nõuti maakõrtside muutmist reisijate ööbimispaikadeks, kus sai osta toitu ja hobusesööta. 1732. aastal oli Harjumaa 144 mõisas 158 kõrtsi. 18. sajandi lõpus oli  Eesti kubermangus 1224 kõrtsi, 1823. aastal 1423 kõrtsi. 
19. sajandi alguses asus enamik kõrtsidest maanteede ääres ja teede ristumiskohtades. Kõrts oli kindlasti kiriku juures või mõisa läheduses, külas oli kõrtse vähem, peamiselt juhul, kui küla asus mõne suurema maantee ääres. 
Varasemad kõrtsihooned ehitati rehielamu järgi, neil olid madalad seinad ja seintest märksa kõrgem katus. Kõrtsihooned olid enamasti  pikliku ristkülikukujulise põhiplaaniga, katusekatteks kasutati õlgi või roogu, hiljem laastu, harvem põletatud savist katusekivi. Esinev kattematerjal tingis kõrge katusekalde. Eesti kõrtsidel oli kahte tüüpi katuseid –täis- ja poolkelpkatused, harva viilkatused. Kõrtsihoone pikkuseks oli ühe talliga kõrtsitüübil 33 meetrit, kahe talliga 50 meetrit. Külakõrtsidel puudusid tavaliselt saksakambrid, enamasti ka tallid. Maanteekõrtsidel oli 4-5 klaasaknaga varustatud kõrtsituba, mõned saksakambrid.  Kõrtsitoaga ühe katuse all oli ka rehealune, kus said varju hobused ja sõiduvahendid.  18. ja 19. sajandil muutus kõrtsihoonete vorm aeglaselt. 19. sajandi alguses hakati kõrtsihoonete arhitektuuris kasutama ka kaunistavaid vorme, näiteks sambaid.  Kivist kõrtsidel olid olid kivist sambad, puidust eluosaga kõrtsidel kas kivist või puidust sambad.
 Pärast 1820. aasta postiveokorralduste kehtestamist ehitati suured ja avarate ruumidega kõrtsid, mida kasutati ka postijaamana - maanteekõrtsid.  Kõrtsi juurde kuulusid tallid hobuste jaoks ja ruumid ööbimiseks. Külakõrtsid ehitati väiksemad, need olid ühe talliga või hoopis ilma tallita. 
Kõrtsis sõlmiti kaubatehinguid, palgati taluteenijaid, käidi lõbutsemas, nad olid kogunemiskohaks mitmesuguste arutelude puhul, ka rahutuste ja ülestõusude organiseerimine käis kõrtsis.
Raudteeliikluse arenedes kaotasid kõrtsid oma tähtsuse. Pärast riigi viinamonopoli kehtestamist 1900. aastal, kõrtsid suleti. Nendes hakkasid tööle viinapoed, kauplused, ehitati ümber seltsimajadeks või muudeks  hooneteks. </span>


source: A
code: 2677
name: Anija mõisa peahoone, 18.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kahekordne, baroksetes vormides kivihoone.  Põhikorruseks on I korrus, teine kavandati mezzaninokorrusena. Seinapinnad on liigendatud kesk- ja otsarisaliitidega, pilastritega ja krohvirusteeringutega. Katusepinda lõikuvad kaks sümmeetriliselt paigutatud barokset katuseakent. Korstnapiibud taastati 18.sajandi vormides. Keskrisaliidi frontooni kujunduses on kasutatud balustraadi motiivi. Aknad on vormistatud laia, jõulise raamistusega, mille tipus lukukivid. Peaust ümbritseb neorenessansslik portaal, mis oli varem kaunistatud baldahiinilaadse varikatusega. Aiafassaadil hilisem kinnine veranda. Omaette ehitisena liitub hoone vasakule otsale mõisaköök Vestibüülis on säilinud väärtuslik puittrepp, I korrusel kahhlites dekoratiivne soemüür, laekarniisid, uksetahvlid, aknaluugid, laudpõrandad, II korrusel peegelvõlvlaed ja laudpõrandad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõis asub Anija külas Harju maakonnas Kehrast loodes, Kose-Jägala teeristil.
Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia,  ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud  ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Sta?l von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. Arvatakse, et tollane Anija mõisahoone sai eeskujuks nii Maardu, Aa kui ka Palmse mõisahoonetele. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Sta?l von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. aastal (teistel andmetel 1802. aastal).  Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal  müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest ta 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool,  õpilasi oli siis enam kui sada. Parematel päevadel oli Anija kool 7-klassiline,   sulgemise ajal 1975. aastal aga aastal. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga Anija vallavolikogu otsusega 1. septembrist 2002.
        Praegu on mõisa härrastemajas internetipunkt raamatukoguga ja kodulootuba. Mõisas käivad laulmas kohalikud naised, siin on ka piirkonna kultuuritöötaja kabinet.

 19. sajandi Anija mõisamajandus baseerus karjakasvatusele, millest annab tunnistust ka kahe karjamõisa – Lilli ja Mullikmäe olemasolu.</span>


source: A
code: 2678
name: Anija mõisa park, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Anija park on 16,9 ha suur. Pargi kõige varasem osa laius härrastemaja vahetus ümbruses. Mõisamaja esine ovaalne muruväljak ringtee, põõsaste ja lillegruppidega on vaadeldav H. Martinsoni akvarellil 19 sajandi II poolest. Väljaku  äärde jäi ka tiik. Peahoone taga asus täiesti suletud barokkaed. 
Inglise stiilis pargi loomisaeg langeb tõenäoliselt 19 sajandi viimasesse ja  20.sajandi algusesse.  Põhiline looduslik park kujundati välja  20 sajandi aluses ja teda ei püütudki siduda vanema pargiosaga. Uus pargiosa isoleeriti ümbritsevast maastikust ligi 2 m raudkivist (osaliselt ka paekivi) müüriga. Park meenutab üldkujult B-tähte, mille pikem telg on kagu-loode suunaline.  Avarad muruväljakud  ja  eriliigilised, suured puu- ja põõsarühmad annavad pargile õige maastikupargi mõõtme. Piirdel looklevalt tihedamad grupid. 
Härrastemaja tagafassaadile jääva pargi võis jaotada kahte ossa. Vanemas maja läheduses olevas osas kujundati ilu- ja viljapuuaed- ka praegu. Peahoone taha rajati lillepeenraid, istutati roose. Viljapuuaed, kasvuhoonete kompleks ja aednikuaja jäid aiafassaadi paremale tiivale. 
Pargi tagaosas asub pargi keskel suur lehtpuude segagrupp, mida läbis jalgtee, mis viis aiapaviljoni juurde. Paviljon paiknes pargi idaservas. Tegemist oli nüüdseks lagunenud pseudoklassitsistliku aiapaviljoniga, mille tagasein oli laotud graniitkividest, eest oli avatud ning katus toetus neljale valgele puusambale. Kirjeldatud ehitis ja selle ümbruse kujundus on meie parkides harva esinev. Paviljoni ümbrus oli kujundatud tammedega –latvupidi kokkukasvanud puud moodustasid tunneli, kummalgi pool paviljoni kasvasid neli tamme ja taga kolm tamme 
Pargi piirdehaljastuses on kasutatud palju tumeda võravärvusega okaspuid-kuused, nulud, ebatsuugad. Tumedavärvilised okaspuud toonitavad veelgi pargi pikkust ja sügavust. Pargi idaserv on haljastatud lehtpuudega ja põõsastega ning on  rõõmsam ja värvikam. Pargis domineerivateks liikideks on jalakad, vahtrad, saared. Pargi taimestikus on ka läiklehine tuhkpuu, tatari kuslapuud, sarapuud, viirpuud, sookased, sirelid, ebajasmiinid, lehised, ebatsuugad, seedermännid, saarvahtrad, hõberemmelgad jt. puud.
Tänasel päeval on park hinnatav suurte okaspuudegruppide ja  arvukate dekoratiivsete põõsaste poolest. Ulatuslik kivimüüriga eraldatus muudab Anija pargi ainulaadseks Põhja-Eesti parkide seas.  (Pargiankeet, 2002)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Regulaarpark rajati 19.sajandi algul, vabakujunduslik 19.sajandi  lõpul.</span>


source: A
code: 2679
name: Anija mõisa pargi piirdemüür, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on 2 meetri kõrguse maakividest mõisapargi piirdemüüriga, milles on mõned väravad. Üks väravatest on ääristatud massiivsete ümarate tulpadega, mille ülaosal on astmeliselt ahenevad katteplaadid ja tipus kivikuul. 18. sajandi mõisaplaneeringule iseloomulikuna seob piirdemüür põhilisi mõisa kõrvalhooneid.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis kuulub Anija mõisaansamblisse, mis asub Harju maakonnas, Aavere küla läheduses, Kose-Jägala maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõisansambel pärineb 18. sajandist, pargi piirdemüür on ehitatud 20. sajandi algul. Piire ümbritseb Anija mõisa peahoone tagust parki, mis omab väärtust liigirohkuse ja loodusliku stiili poolest.</span>


source: A
code: 2680
name: Anija mõisa köök, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mõisaköök asub peahoone vasakul tiival  põhihoone pikitelje suhtes nurga all. Hoone on ühekordne, ta kujundus kordab peahoonet:rusteeritud nurgaliseenid, sama profiiliga räästakarniis ja vöö selle all, krohviääristega uksed ja aknad. Aknad on ruudujaotusega,  kuus ruutu. Hoonel on kelpkatus</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõis asub Anija külas Harju maakonnas Kehrast loodes, Kose-Jägala teeristil.
Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia,  ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud  ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Sta?l von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. Arvatakse, et tollane Anija mõisahoone sai eeskujuks nii Maardu, Aa kui ka Palmse mõisahoonetele. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Sta?l von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. aastal (teistel andmetel 1802. aastal).  Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal  müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest ta 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool,  õpilasi oli siis enam kui sada. Parematel päevadel oli Anija kool 7-klassiline,   sulgemise ajal 1975. aastal aga algkool. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga  1. septembrist 2002.
        Praegu on mõisa härrastemajas internetipunkt raamatukoguga ja kodulootuba. Mõisas käivad laulmas kohalikud naised, siin on ka piirkonna kultuuritöötaja kabinet.
Anija mõisa peahoonel on rikkalikult kaunistatud  fassaadid. Nii esifassaadi kui ka tagakülje keskosa kaunistavad ainulaadsed stukktahvlid. Fassaadid on liigendatud kesk- ja otsarisaliitide, pilastrite ja krohvrusteeringuga, katuses on kaks barokset akent. Keskrisaliidi frontooni (algselt kroonitud metallvaasiga) kujunduses on kasutatud balustraadimotiivi. Aknad on laia raamistusega, peaust ümbritseb neorenessanslik portaal. Põhikorrus on alumine, seal paiknevad  esindusruumid.  Omaette ehitisena liitub hoone põhjaotsaga mõisaköök.
</span>


source: A
code: 2681
name: Anija mõisa ait, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Anija mõisa ait on  massiivne kaaristuga kahekordne aidahoone. Kahekorruseline ait on Eesti mõisates küllaltki erandlik. 
Suur kivist majandushoone on kaetud poolviilkatusega. Katusekatteks on eterniit. Eterniitkatus on halvas seisukorras, harjalauad on lahti. Läbisadu on põhjustanud niiskuskahjustusi katuse kandekonstruktsioonides. Aida esifassaadil on kõrge läbi kahe korruse ulatuv kaaristu ja neli neljakandilist sammast. Kaaravade ülaosad on kujundatud petikuna. Kaaristu seitsmest kaaravast on kaks äärmist ava poolest laiusest kinni ehitatud.  Kaaristualuses reastuvad erineva  laiusega ukse ja väravaavad. On  3  kalasabamustris ust, 1 püstlaudisega,   1 kahepoolne suur plankuks,  osaliselt on säilinud latthinged, lukusildid. Aidahoone  all on kolme silindervõlviga  kelder, kuhu pääseb  aidahoone põhjaotsal  paikneva ava ja trepi kaudu. Keldri uks lõhutud ja on rippes trepi kohal. 
Hoone lõunaküljele on ehitatud silikaatkivist juurdeehitus,  mida kasutati kuivatina. Aida mõõdud 12,6 x 37,8 m ja kõrgus 12,6 m.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Anija mõis asub Anija vallas Harju maakonnas,  Anija-Kehra maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia,  ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud  ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Stahl von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Stahl von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. või  1802. aastal.  Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal  müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest see 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool,  õpilasi oli siis enam kui sada. Parematel päevadel oli Anija kool 7-klassiline,  sulgemise ajal 1975. aastal aga algkool. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga Anija vallavolikogu otsusega 1. septembrist 2002.
        Praegu on mõisa härrastemajas internetipunkt raamatukoguga ja kodulootuba.
Peahoonele lisandus Anijal suur hulk kõrvalhooneid. Esiväljaku äärde jäävad 19. sajandi esimeses veerandis püstitatud vana tüüpi valitsejamaja ja pikk kaaristuga aidahoone, eemal on veel meierei, sepikoda, karjaõu. 
 </span>


source: A
code: 2682
name: Anija mõisa valitsejamaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Valitsejamaja on ühekorruseline 3/4 ulatuses  kellerdatud pööningukorrusega hoone. Hoone sokkel ja välisseinad on paekivist, vahesinad on paekivist ja kohati tellistest rõhtpalkseinad. Hilisemad vaheseinad on laudadest. Katusekonstruktsioonid on rahuldavas seisukorras, varasem katus on pilbastest.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Anija mõisa valitsejamaja asub peahoone kõrval esiväljaku servas.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõis asub Anija külas Harju maakonnas Kehrast loodes, Kose-Jägala teeristil.
Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia, ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Sta?l von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. Arvatakse, et tollane Anija mõisahoone sai eeskujuks nii Maardu, Aa kui ka Palmse mõisahoonetele. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Stahl von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. aastal (teistel andmetel 1802. aastal). Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest ta 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool, õpilasi oli siis enam kui sada. Parematel päevadel oli Anija kool 7-klassiline, sulgemise ajal 1975. aastal aga algkool. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga 1. septembrist 2002.
Peahoonele lisandus Anijal suur hulk kõrvalhooneid. Esiväljaku äärde jäävad 19. sajandi esimeses veerandis püstitatud vana tüüpi valitsejamaja ja pikk kaaristuga aidahoone, eemal on veel meierei, sepikoda, karjaõu.</span>


source: A
code: 2683
name: Anija mõisa aednikumaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Anija mõisa aednikumaja koosneb madalast paekivist ehitatud triiphoonest ja aednikumajast. Aednikumaja on väike, krohvitud kivihoone, mis 20. sajandi alguses rekonstrueeriti mansardkorrusega elumajaks.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Anija mõisa aednikumaja asub Harju maakonnas, Anija külas, Anija mõisa peahoonest läänepool, mõisapargi alal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõis (Hannijöggi, hiljem Annia), asutati pärast 1355. aastat. Mõisast on esimesed kirjalikud teated 1482. aastast, mil mõis kuulus Hermann Zoegele. Ajavahemikul 1800-1802, mil mõisa omanikuks oli Matthias Stael von Holstein, ehitati peahoone. 1840. aastal panditi mõis Konstantin Peter von Ungern-Sternbergile, kes selle kolme aasta pärast ka endale päriseks ostis. 1858. aastal olid mõisas talurahvarahutused, mis on saanud tuntuks Eduard Vilde romaani "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" põhjal. Mõisa viimane maareformieelne omanik oli Marie (Mary) von Wahl. 18. sajandi lõpust ja 19. sajandi algusest pärinevad mitmed mõisa abihooned, kuid 19. sajandi II poolel ja 20. sajandi alguses ehitati juurde arvukalt majandushooneid. Ühtekokku loeti 20. sajandi alguses mõisakompleksis ligikaudu 30 hoonet, millest pea kolmandik olid laudad ja tallid.</span>


source: A
code: 2684
name: Anija mõisa kuivati, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kuivati on paksude kiviseintega (kombineeritult pae- ja põllukivi) 30 kraadise viilkatusega hoone. Algselt ehitati hoone mõisa pesuköögiks, hiljem kohandati kuivatiks. Vundament-looduslikest kividest lintvundament. </span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia,  ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud  ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Stahl von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Sta?l von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. või  1802. aastal.  Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal  müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest ta 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool,  õpilasi oli siis enam kui sada. Parematel päevadel oli Anija kool 7-klassiline,  sulgemise ajal 1975. aastal aga algkool. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga Anija vallavolikogu otsusega 1. septembrist 2002.  
 Anija mõisas on suur hulk kõrvalhooneid. Esiväljaku äärde jäävad 19. sajandi esimeses veerandis püstitatud vana tüüpi valitsejamaja ja pikk kaaristuga aidahoone, eemal on veel meierei, sepikoda,  karjakastell ja kuivati. 
Kuivati on  on ehitatud 19.sajandi I poolel.</span>


source: A
code: 2685
name: Anija mõisa moonakamaja 1, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Massiivne kivihoone krohvitud seintega. Hoonet katab poolkelpkatus, mille katteks on eterniit. Eterniit on amortiseerunud, mitmes kohas esineb  läbisadu, kohati eterniit üldse puudub ja vana pilpakatus on amortiseerunud ning  esineb läbisadu.  Hoonel on üks silikaadist ja tellistest laotud korsten.  Seinad on laotud pae- ja maakividest ning üle krohvitud. Krohv on seinapindadelt maha kukkunud, esiküljel on seinast kivid välja kukkunud.  Esiküljel on neljale prussile toetuv viilkatusega kaetud varikatus. Vundament on vajunud, tagaküljel on  seinas ülevalt alla suur pragu, hoone seintel on arvukalt väikseid pragusid.
Aknaavad on kõrged, ülemises osas kaarjad.  Avad on laudadega kinni löödud. Esifassaadil ust pole säilinud, ukseava on laudadega kinni löödud, tagaküljel on kahepoolne  puidust uks.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Anija mõis asub Kehra-Soodla maantee ääres. Anija mõisa moonakamaja asub peahoonest umbes 300 eemal tiigi kaldal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Moonakamaja on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2686
name: Anija mõisa karjakastell, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikad, kolmest küljest karjaõue piiravatest osaliselt krohvitud  kivihoonetest on vanad ehitised (peahoone-)parempoolne, keskosa ja vasakpoolse hoone tagumine osa. Parempoolne paekivist hoone kaetud kõrge viilkatusega, mille otsaviiludes lakauks. Sissepääsud kolmest kõrgest puitristlaudisega laudauksest. Peahoone poolse fassaadi suured kaaravad laotud väiksemaks - aknaavadeks. Keskmine laudaosa kaetud madalama viilkatusega. Vasakpoolne hoone on maakividest kõrge viilkatusega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ania mõis (Hannijöggi, hiljem Annia), asutati peale 1355. aastat. Mõisast on esimesed kirjalikud teated 1482. aastast, mil mõis kuulus Hermann Zoegele. Zoegede kätte jäi mõis kuni 1671. aastani, mil selle ostis Jakob Stahl von Holstein. Stahl von Holsteinide aadliperekonnaga jäi Anija seotuks järgmiseks 170 aastaks, välja arvatud lühike periood 1770ndatel kui mõis oli panditud Maydellidele.
Ajavahemikul 1800-1802, mil mõisa omanikuks oli Matthias Stahl von Holstein,  ehitati  peahoone. 1840. aastal panditi mõis Konstantin Peter von Ungern-Sternbergile, kes selle kolme aasta pärast ka endale päriseks ostis.  18.-19. sajandist pärineb mõisas  hulk kõrvalhooneid nende hulgas ka kaaristuga ait ning sisehooviga  karjakastell, viimane on  säilinud osaliselt ja tugevalt ümberehitatud kujul.</span>


source: A
code: 2687
name: Anija mõisa meierei, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Hoone on historitsistlikus stiilis, ta algne välisilme on säilinud.  Anija mõisa meierei  on sümmeetrilise põhiplaaniga, põhiosas kahekorruseline viilkatusega hoone. Keskteljel kõrguv massiivne, madala kelpkatusega torn lisab omalt poolt veel kaks korrust, hoone mõlemas otsas lisandub ühekorruseline madala kelpkatusega plokk. Katusekatteks on katusekivi imiteeriv profiilplekk puittarindil. Hoone korstnad (2) on telliskivist lihtsa karniisiga.  Välisseinad:  1. korrus: puhasvuugil maakivimüür, nurkadel ja avadel hambulised tellispiirded. 2.–4. korrus: puhasvuugil tellismüür. Vundament: puhasvuugil maakivimüür, astmeliselt eenduv. Nii torni kui põhiosa korruste vahekohas on tellisest profileeritud karniis. Torni esimese korruse nurkadel lai faas, mille mõlemas otsas üleminekul teravale nurgale nõgus vikkel.  Säilinud on sarikate ehisosad ja otsasarikad ning nende konsoolsed ehistoed.
Vahelaed on puittaladel. Avatäited käesoleval ajal väljavahetamisel, paar vana raami kuulub restaureerimisele. On säilinud 8 ajaloolist nurgikut, 4 nurkhinge, 7 hingetappi.  Nõukogudeaegsetel akendel puuduvad nurgikud. Kahel uksel on säilinud nuppotstega tööstuslikult toodetud hinged, ühel uksel on säilinud puitsüdamikuga lihtne linksulgur. Hoone sisearhitektuur tuleneb endisest kasutusotstarbest. I korrusel oli meierei ja II ja III korrusel eluruumid.

Säilinud on paeastmetega trepid ja selle metallbalustraad hoone keskteljel, tahveldisega siseuksi 6 tükki. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Meierei asub mõisa peahoonest  300-400 meetrit eemal. Hoonet ümbritsevad praegu nõukogude ajal ehitatud kuurid ja endine  suur loomatall.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia, ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele.  Arvatavasti on mõis asutatud ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Stahl von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Stahl von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. või 1802. aastal. Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 1905. aastal müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest see 1919 ka võõrandati. 1924. aastal kolis mõisahoonesse kohalik algkool, mis tegutses seal (väikese vaheajaga 1975-90) kuni 2002. aastani. Hoones on paiknenud ka sovhoosi osakonnakeskus. Kool suleti koos samas majas tegutsenud lasteaiarühmaga Anija vallavolikogu otsusega 1. septembrist 2002.
 Anija mõisakompleksist on säilinud  suur hulk kõrvalhooneid. Esiväljaku äärde jäävad 19. sajandi esimeses veerandis püstitatud vana tüüpi valitsejamaja ja pikk kaaristuga aidahoone, eemal on veel meierei, sepikoda, karjakastell. 

Meierei on ehitatud XX sajandi algul. 
Anija piimatalitus asutati 1923. aastal, aga juba varem töötas siin mõisa meierei. Selle hoones tegutses hiljem ka ühistegelik piimatalitus. Maailmasõdade vahelisel perioodil oli piimatööstuse käsutuses neli ruumi. Meierei teeninduspiirkonda kuulusid Kõrve ja Saunja koorejaamad (ERA 1648-4-335).</span>


source: A
code: 2688
name: Anija mõisa moonakamaja 2, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 1-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Moonakamaja on ühekordne pikk kivihoone krohvitud seintega, mille teepoolses küljes on lahtine katusealune. Katusealust toetavad massiivsed kivisambad.  Hoonel on kivikattega poolkelpkatus.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Anija mõis asub Harjumaal Anija vallas,  Anijal. Moonakamaja asub umbes 400 meetrit  Anija mõisa peahoonest  maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Anija mõis asub Anija külas Harju maakonnas Kehrast loodes, Kose-Jägala teeristil.
 Esimest korda on Anija küla mainitud 1241. aastal (Hanaegus). Anija mõisat (saksa k Annia, ka Hannijöggi) on esmamainitud 1482. aastal, mil ta kuulus Hermann Zoegele. Arvatavasti on mõis asutatud ajavahemikul 1355 - 1482. 
1671. aastal omandas mõisa Jacob Sta?l von Holstein, kes ehitas barokse kahekorruselise peahoone. Arvatakse, et tollane Anija mõisahoone sai eeskujuks nii Maardu, Aa kui ka Palmse mõisahoonetele. 
Praeguseni säilinud peahoone püstitas Matthias Sta?l von Holstein 19. sajandi esimestel aastatel. Kahekorruseline kelpkatusega hilisbarokne hoone valmis 1801. aastal (teistel andmetel 1802. aastal). Alates 1840. aastast kuulus mõis Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa valdusse. 
1905. aastal müüdi mõis Marie von Wahl’ile (sünd. von Lieven), kelle käest ta 1919 ka võõrandati. 

Moonakamja on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2689
name: Pikva mõisa peahoone, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 18-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Historitsistlik, esifassaad. madal ühekorruseline, millele paremal liidetud risti  hoone pikiteljega kahekordne laiem korpus. Madalama osa keskosa ja kahekordne korpus eenduvad kergelt esifassaadi pinnast ning on rõhutatud rusteeritud pilastritega. Räästa ääres krohvikarniis, fassaadid ajastule ja stiilile omaselt dekoreeritud , avad markeeritud kitsaste krohviraamistustega. Keskosa madal katuseviil omab otsas veelkordselt tõstetud kolmnurkviilu. Selle vorm kordab suure viilu karniiside vorme ja nurki. Hoone tagafassaad kordab kõigis vormides esifassaadi, ainult siin oli keskmise madala hooneosa ees lai puitveranda. Verandalt laskub parki kitsas kivitrepp.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Pikva mõis asub Kose-Kehra maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  1850. aastal valmis mõisas (arvatavasti varasemate ehitiste baasil) historitsistlik peahoone, mis on otstest ühekorruseline, keskelt aga kahekorruseline. Hoone fassaade kaunistavad rusteeritud nurgad ning viilufrontoonide nn tõstetud keskosad.  
Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. 19. sajandi lõpul ehitati mõisa peahoonet veidi ka ümber, sh tehti ta mõlemast otsast pikemaks. Alates 1920test aastatest mõisahoones paiknenud kool lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, tall-tõllakuur, küün,valitsejamaja jt. Mitmed kõrvalhooned on küll osaliselt ümber ehitatud. Mõisakompleksi servadesse on 20. sajandi algul püstitatud mitmeid eramuid, mis on mõisasüdame muutnud väikeseks maa-asulaks. </span>


source: A
code: 2690
name: Pikva mõisa park, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 18-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike 3 ha park on  vabakujuline ja liigendub kahte ossa. Hoone ette jääb väga avar ja tasane ovaalne väljak. Varasemalt on siin asunud ringtee, mis on oma algses kujus aga hävinud. Puud paiknevad väljaku äärtel vabades gruppides, kuid mitte tihedalt, jättes  peahoone fassaadi avatuks. Hoone taga on samuti suur väljak, mis puudest ja teedest vähe liigendatud, kujult eelmisest korrapärasem. Peahoone läänetiival on asunud raudkividest müüriga ümbritsetud tarbeaed, mis on ka praegu veel üsna hästi tajutav.
Park on liigivaene. Domineerivateks liikideks on pärnad, vahtrad, männid, saared.
(Pargiankeet, 2002)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. Alates 1920test aastatest paiknes mõisahoones kool, see  lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, tall-tõllakuur, küün, valitsejamaja ja teisi hooneid ning park.
Park on rajatud 19.sajandi II poolel.</span>


source: A
code: 2691
name: Pikva mõisa moonakamaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Moonakamaja  on massiivne krohvimata maakivist hoone, mis on kaetud kõrge viilkatusega, millel laiad üleulatuvad räästad. Otsaviiludes raamitud tulemüürid.  Müürid on laotud lõhutud maakividest, väiksed erisuurused avad markeeritud tellistega. 
Hoone ühes otsas on hoone põhikorpusest kitsam ja madalam, lameda viilkatusega kaetud kütteruum. Põhikorpusel on erakordselt laiad, madala kaarega kaetud väravad kalasabamustris laudvoodriga. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Pikva mõisa moonakamaja asub peahoone kõrval pargi alal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. Alates 1920. aastatest paiknes mõisahoones kool, see  lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, küün ja  tall-tõllakuur, küün, valitsejamaja ja moonakamaja.
Moonakamaja on ehitatud   19.sajandi  IV veerandil.</span>


source: A
code: 2692
name: Pikva mõisa küün, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Küün on rajatud 19.sajandi II poolel.  Hoonel puuduvad katusekonstruktsioonid ja katusekate. Katusekonstruktsioonid kukkusid sisse 2005/2006. aasta talvel.  Need on kokku koristatud ja osaliselt ladustatud hoone kõrvale. Hoone seinad on laotud maakividest. Väiksemad kivid on laotud seina sellistena  nagu nad leitud on, suuremad kivid on lõhatud. Suuremate vuukide täitmisel on kasutatud kivikilde. Uste ja akende sillused ja põsed on laotud punasest tellisest. Avatäited puuduvad. Seinad on umbes 70-80 cm paksud.  Läänepoolne väravaava on  kinni laotud ja sinna on aken tehtud.  Hoonel puudub sisemine jaotus.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. Alates 1920test aastatest paiknes mõisahoones kool, see  lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, tall-tõllakuur, küün.  Mõisa küün on ehitatud 19.sajandi  IV veerandil.</span>


source: A
code: 2693
name: Pikva mõisa ait, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikva mõisa ait  on pikk madala katusega ehitis. 
Seinad on laotud maakivist. Väiksemad kivid on laotud seina sellistena  nagu nad leitud on, suuremad kivid on lõhatud. Seinad on umbes 70-80 cm paksud.  Suuremate vuukide täitmisel on kasutatud kivikilde. Uste ja akende sillused ja põsed on laotud punasest tellisest. Viiluaknad on poolringikujulised. Hoone on madala katusega, katusekatteks on eterniit. Aita on rajatud kaks vaheseina.  Avatäited on olemas. Kaks kahepoolset kalasabamustris  plankust ja üks kahepoolne püstlaudadest plankuks, mille taga avaneb töökoja klaasitud ukse- ja aknapind.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Pikva mõisa ait asub Kehra-Kose maanteelt mõnikümmend meetrit eemal, peahoone taga oleva pargi serval.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. Alates 1920test aastatest paiknes mõisahoones kool, see  lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, küün ja  tall-tõllakuur, küün, valitsejamaja ja moonakamaja.
Moonakamaja on ehitatud 19.sajandi  IV veerandil.</span>


source: A
code: 2694
name: Pikva mõisa tall-tõllakuur, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikk, massiivne  majandushoone, mille pikkus on 36,66 m ja  laius 12,84 m. Tall-tõllakuuri kandvad nurgad ja seinaosad on maakividest laotud, kuid  osa seina on rõhtpalkidest.  Kiviseinte paksus on 75-77 cm.  Otsaseinas on avad,  kuue ruuduga aknad. Hoone esiküljel on silikaadist laotud postid. Hoone on katustamata  2008.aastal vajusid katusekonstruktsioonid  läbi. 
</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Tall-tõllakuur asub Kose-Kehra maantee ääres mõisa pargialal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>
Pikva mõisat (saksa k Pickwa) on esmamainitud Alavere mõisa karjamõisana 18. sajandi algul, 1725.aastal. Peale 1727. aastat ostis Pikva mõisa kindral Hermann Jenssen von Bohn, kelle abikaasa oli Katherina von Bohn, sünd von Breven. Kuni 1816. aastani puuduvad andmed Pikva mõisast ja mõisa omanikest. 1816. aastal moodustasid Pikva, Alavere ja Jäneda mõis suurema Hermann Ludvig von Löwensternile kuulunud mõisatekompleksi. 
Seoses mitut laadi valdusõiguslike küsimuste ja keerukate pärilussidemete kaudu läks Alavere mõis koos Pikvaga mõnikümmend aastat hiljem Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 18. oktoobril 1849. a. määrati Pikva  Charlotte Baron Von Ungern-Sternbergile, sündinud Belowile ja tema lastele.
Iseseisvaks rüütlimõisaks eraldati Pikva 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale.  Ungern-Sternbergide valdusesse jäi Pikva veel kahekümne kolmeks aastaks. 29. juunil 1875. aastal müüs Constantin August Baron von Ungern-Sternberg mõisa Wolther Baron von Stackelbergile. 
Alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus aga Robert Georg Turmannile. Alates 1920test aastatest paiknes mõisahoones kool, see  lõpetas oma tegevuse 1972. aastal. Pikalt tühjalt seisnud ja lagunenud mõis läks 1998. aastal eravaldusse. 
Mõisas on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid - ait, küün ja  tall-tõllakuur. Tall-tõllakuur on ehitatud arvatavalt 19.sajandi  IV veerandil.</span>


source: A
code: 2695
name: Harku linnuse säilmed, 15.saj.
type: Linnus
alt_id: 255
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Linnus kujutab endast praegu võsastunud küngast. Ainult põhjaküljelt ulatuvad paistma kaks paekivimüüri nurka. Künka keskel on suurem sügav tühik, mille ühes servas paljandub ka pisut müüri. Võib oletada, et ehitus oli kastellitüüpi linnus kinnise siseõuega, mida ümbritsesid kaitseehitused. Muldkehandi sees on säilinud mõni võlvitud ruum.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Rajatud peale Jüriöö ülestõusu 14. sajandil. 1371. aastast peale oli Harku linnus Tallinna komtuurile alluv orduloss.</span>


source: A
code: 2696
name: Harku mõisa peahoone, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Algselt varaklassitsistlik telgsümmeetriline hoone, mille  fassaade on hiljem kummastki otsast pikendatud  ja lisatud neorenessanslikke elemente. Pikk, 2-korruseline kivihoone on kaetud kelpkatusega.  Esifassaadi keskosas neorenessanslik frontooniga keskrisaliit, kitsastel otsarisaliitiel on atikad. Aknad  osaliselt ümarkaarsed, fassaadi liigendavad pilastrid on I korruse  ulatuses rustikaga. Tagakülje keskosas eenduv kolmnurkfrontooniga keskrisaliit, mille ees oli algselt kinnise verandaga rõdu. Hoone O- otsal historitsistlik juurdeehitus. Soklikorrus on võlvitud. Ruumijaotus anfilaadne. Siseruumid on valdavalt ümberehitatud, avaras vestibüülis on säilinud hilisklassitsistlik valgetest kahhlitest kamin.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mõisa on mainitud juba 1371, keskajal kuulus see ordule 1710 sõlmiti pooleliolevas härrastemajas nn Harku rahu. Mõisahoone rekonstrueeriti 1778-81 ja 1875. Tallinna lähedus tagas mõisale väärikuse ja jõukuse. Ungern-Sternbergid, kellele Harku mõis kuulus, olid 19. saj keskpaiku Eesti suurimad maavaldajad.</span>


source: A
code: 2697
name: Harku mõisa park, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suur 20 ha park oli algselt kujundatud regulaarstiilis. Peahoone  esifassaadi ees moodustus siis ringteega piiratud muruväljak ja aiafassaadilt laskusid tiikideni astangulised terrassid. Põhiosas on park siiski tänaseni säilinud vabakujunduslikus planeeringus ja seda iseloomustab lagendike ja puudegruppide vaba asetus. Eriti hästi on õnnestunud kujundada peahoonest kagu poole jääv pikk lagendik. Kahesaja meetri pikkuse lagendiku tagaserv on haljastatud lehtpuudega, külgedel on kasutatud erineva värvuse ja võrakujuga liituvaid puudegruppe, mille servas kasvavad madalad õitsevad põõsad. Lagendiku serva paigutatud tumerohelise võravärvusega tihedate kuusegruppide, nn kulisside kasutamine suurendab veelgi lagendiku sügavust.  
Pargi lääneosas paiknev peahoone asub kõrgemal alal, mis madaldub järsemalt põhja suunas ning aeglasemalt lõuna ja idas suunas. Pargi põhjaosas on olnud kunagi tee, mis suundus peahooneni, võimaldades suurepärase vaate hoone fassaadile. Siin paikneb ka  XIX s. III veerandist pärit historitsistlik ehitis. Tegemist on kasvuhoonega, mis hiljem omandas pargipaviljoni ülesanded. Pargi idaosa nõos paikneb 3 hektarilise pindalaga paese põhjaga ülespaisutatud tiik nelja saarega. Pargi tagakülg läheb üle sujuvalt parkmetsaks, millest üks osa loodusliku tammiku all.  Harku park kuulub väga liigirikaste parkide hulka, siin on 92 puu- ja põõsaliiki. Lehtpuid on pargis palju rohkem kui okaspuid (2:1). Kodumaisete liikide /tamm, pärn, kuusk, mänd, jalakas, saar / kõrval on pargis arvukalt eksoote, mis annavad talle dendropargi iseloomu. Neist tähtsamad on mägivaher, elupuu, punalehine pöök, hobukastan, suurelehine pärn, hõbepaplid, valge mänd, alpi seedermänd, euroopa ja vene lehised, Engelmanni kuusk, hall haab, hõbepappel jt. Rikkalik on ka dekoratiivpõõsaste valik, eriti mitmete kuslapuude, sirelite, enelate, viirpuude ja leedripuude osas. Kasutatud on ka suuri pindu katvaid katkujuurt ja parkides vähe esinevat siberi karuputke.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Pargikujunduse aluseks on 18 sajandi regulaarplaneering.  19.s. erinevatel aegadel on park ümber kujundatud vabakujunduslikuks looduspargiks. Mõlemad pargietapid on pargis siiski loetavad.</span>


source: A
code: 2698
name: Harku mõisa allee, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>km pikkune tammeallee.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Istutatud 20. saja algul. 1925 aasta plaanil on allee märgitud.</span>


source: A
code: 2699
name: Harku mõisa tall-tõllakuur, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Asub Harku-Laagri maantee ääres. Mõisaansambli sissesõiduteest paremal, pargi servas. Massiivne paekivihoone krohvitud seintega ning seintest kõrgema poolkelpkatusega. Katus kaetud eterniidiga, räästakarniis pole säilinud, samuti on muudetud aknaid edelapoolse otsaseina aken on tellistega kinni müüritud. Seinte tugevdamiseks on mõisa poolt laotud 2 kontraforssi. Esifassaadi seinapinnas on äärtel kõrge kaarega petikud, mis asendavaid uksi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18. saj lõpul või 19.saj alguses. Kontraforsid ilmselt hilisemad.</span>


source: A
code: 2700
name: Harku mõisa ait, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Asub Harku mõisa peahoonest ca 75 m kagus, pargi servas. Massiivne paekivihoone krohvitud seintega ning seintest kõrgema poolkelpkatusega. Katus kaetud väikeste eterniitplaatidega, , samuti on muudetud aknaid, mõisapoolne otsasein on asendatud (või algne sein kaetud) silikaattellistest seinaga, kus on 3 hoonele sobimatut hilisemast ajast pärinevat ust. Esifassaadil 3 ust, milledel lamedad kitsad krohviäärised. Seinte tugevdamiseks on hoone nii esi- kui tagafassaadile laotud kokku 8 kontraforssi.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18. saj lõpul või 19.saj alguses. Kontraforsid ilmselt hilisemad.</span>


source: A
code: 2701
name: Harku mõisa piirdemüür, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 3-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neogooti dekoratiivtornidega paekivist kasvuhoone tugimüür. Kõrge paekivist müür, mida dekoreerivad tornid. Need on 6-tahulised kahekordsed müürist tugevalt flankeeruvad ehitised, millel alakorrus laiema soklikorrusena, kus paikneb kõrge kaaravaga uks. Teine kõrge tornikorrus omab müüritahkudes kitsaid laskepilulaadseid aknaid. Torni lõpetab lai ja eenduv astmeline karniis. Ehitus võib pärineda 19.saj III veerandist.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.saj. lõpul või 20.saj algul. Varemeis.</span>


source: A
code: 2702
name: Kumna mõisa vana peahoone, 18.saj
type: ehitismälestis
alt_id: 10-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõrge sokliga, 1-korruseline barokne puidust hoone. Kaetud poolkelpkatusega. 
Hilisema juurdeehituse käigus lisati juurdeehitus W-tiival ja rikkalik historitsistlikus laadis dekoor - puidust räästapitsid, akende ehisraamistused, varemalt ka azuurne metallpits katuseharjal, varikatus peasissepääsu ees.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Teated mõisast alates 17.s., 1838 kuni võõrandamiseni kuulus v. Meyerdorffidele. 
Umbes 1740 ehitati vana härrastemaja, muudeti ulatuslikult 19.s. II p.</span>


source: A
code: 2703
name: Kumna mõisa uus peahoone, 20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 10-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neoklassitsistlik, 2-korruseline krohvitud kivihoone. Kaetud madala kelpkatusega. Fassaadi kaunistavad neli joonia orderis poolsammaast ja peenelt modelleeritud ornamendiga frontoon; hoonel on rustikaga nurgaliseenid, akendel dekoratiivsed lukukivid. SO-st liitub ühekorruseline galerii, mille lõpetab väike nelja sambaga portikus. (EA)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Vana puust peahoone kõrvale (varasema ehitise kohale) ca 1913.a.  ehitatud nn. suvemõis.  Hoone on neoklassitsistliku arhitektuuriga. Mõis kuulus Mayendorffide perekonnale.</span>


source: A
code: 2704
name: Kumna mõisa park, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 10-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Keskmise suurusega  ca 7 ha park on vabakujuline, esineb ka regulaarseid istutusi.  Mõisatuumikust läänes väike tammik. Avatud alad on ristküliku kujulised ja olnud kasutuses sportimisaladena (võrkpall, jalgpall). Kivist peahoone ette rajatakse (2005-2006) poolringikujuline piirdeaed. Parki ilmestab tiik kahe saarega, milledel kasvavad suured hõberemmelgad ja harilikud hobukastanid. Möödunud sajandi alguse Kumna pargi kohta on Carl Mothander öelnud, et siin hõljus iseäralik kunstnikulohakus ja venelik laisser aller (minna-laskmine). Sellel ajal oli pargis puu otsa rajatud ka põnev, lihtsa konstruktsiooniga lehtla (tänaseks hävinud).
Pargis domineerivad kodumaised liigid: vahtrad, tammed, saared, pärnad.   
(pargiankeet, 2002)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed istutused 18.s. lõpul kui valmis  härrastemaja. 20.s. algul rajatud suur vabakujunduslik park uue härrastemaja valmimisel .</span>


source: A
code: 2705
name: Kumna mõisa valitsejamaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 10-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Püstpalkidest kõrge kelpkatusega, kahe puitlõikega kaunistatud kolmnurkfrontooniga. Fassaade ilmestavad puitlõikega markeeritud pilastrid ja praeguseks demonteeritud akende ehispiirded. Sisemist plaanilahendust on muudetud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.sajandi II poolel.</span>


source: A
code: 2706
name: Kumna mõisa ait-kuivati, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 10-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kumna mõisa ait-kuivati on paekivist laotud ning krohvitud seintega. Hoone on ühekorruseline ja viilkatusega, mis on 2002. aastal kaetud tsingitud valtsplekist kattega. Fassaadi iseloomustavad väikesed neljaruudulised paarisaknad.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Mälestis asub Harju maakonnas, Kumna külas, Kumna mõisa territooriumil.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Varaseimad teated Kumna mõisast pärinevad 17. sajandist. 1740. aastal valmis mõisa vanem peahoone, mida muudeti 19. sajandi II poolel ulatuslikult. 1913. aastal ehitati vana mõisahoone kõrvale uus, neoklassitsistlik suvemõis. Mõisa kõrvalhooned on peamiselt ehitatud 19. sajandil ja 20. sajandi alguses.</span>


source: A
code: 2707
name: Muraste mõisa peahoone, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 15-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Neorenessanss-stiilis, 2-korruseline, kõrgel soklil madala kelpkatusega kiviehitis. Peafassaad on merepoolne, selle keskel kolme avaga kaaristu, paremal kõrge eenduv 4-tahuline torn; S-fassaad seevastu on sümmeetriline, eenduva keskrisaliidi ees 5-tahuline trepikoda lahtise rõduga katusel. Esindusruumid - trepikojast azuurse vaheseinaga eraldatud vestibüül ja saal - paiknevad I korrusel. Elutoad jäid II korrusele. (EA)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mõis on rajatud 17.s. Mõisaansambli praegune ilme pärineb 19.s. II poolest. Peahoone valmis N. v. Krusensterni ajal 1851. Suuremad mõisasüdame väljaehitused toimusid 1880-ndatel aastatel. Hoone põles 25/26.02.2001.</span>


source: A
code: 2708
name: Muraste mõisa park, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Vabakujunduslik pargiosa peahoone ümbruses väike, sellele liitub metsapark, mis viib teega mereni. Kokku 7,3ha. Kunagine park on olnud stiililt vabakujuline. Vabakujuliselt rühmitatud puudegruppidega raamitud ovaalne esiväljak oli teedest liigendamata. Hoone taga asus avar terrassaed, mis oli viidud mitmesse tasapinda. Nende vahel, hoone keskteljel asusid trepid. Park oli raamitud paekivimüüriga, mis on põhjaküljel ka vähesel määral säilinud. Parki on kirjeldatud kui keeruka ja tiheda teedevõrguga ning rohkete dekoratiivpõõsaste ja lilledega. Kõik see on aegade jooksul kadunud. Ehisaia lõpetas pargi põhjaküljel vabakujuline, põhiosas aga regulaarse kujundusega /kanalina/ tiikidesüsteem. Tiikide taga asus suurem looduslik parkmets, mida läbis  laiem tee ja kanal mere suunas. Tänaseks päevaks on metsapark võsastunud ning kanalitesüsteem vaevu tajutav. Pargis domineerib vaher, pärn, hobukastan ja saar, parkmetsas aga mänd, kuusk, haab (Pargiankeet, 2002).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Muraste mõis on rajatud 17. sajandil. Praeguseni säilinud mõisaansambel ja park pärinevad enamasti 19. sajandi II poolest. 1851 valminud peahoone on varasemaid neorenessanss-stiilis mõisahooneid Põhja-Eestis. Hoone ehitati Nikolai voi Krusensterni, kuulsa meresõitja poja linnalähedase suvemõisana. Härrastemaja dominandiks on laia räästakarniisiga vaatetorn, mere poole avanevad kaaristu ja terrass. Kõrvalhoonetest on peahoone lähedal lihtne 1-korruseline valitsejamaja, töölistemaja ning laudad. Aastatel 1920-95 asus mõisas lastekodu. 1979 ehitati mõisa peahoonele juurde suuremahulised lastekoduhooned, mis on nüüdseks osaliselt kohandatud korterelamuks. Mõisa peahoone põles 2001. aasta veebruaris, praegu on alles vahelagedeta põhiseinad, plaan on peahoone taastada korterelamuna. Pargi maad on jagatud mitme eraomaniku vahel.</span>


source: A
code: 2709
name: Vääna mõisa peahoone18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 263
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väikese kunstliku mäerinnakuga esile tõstetud barokne peahoone on pikk 1,5 korruseline madala kelpkatusega ehitis. Pidulikkust rõhutavad galeriidega ühendatud ümarpaviljonid, kõrge terass-pandus aiafassaadil, barokselt jõulinepilastrite ning hoone keskosas poolsammastega kujundatud fassaad.
Soklikorrus on võlvitud, esindusruumid, s.h. saal asuvad teisel korrusel. W-poolses kuppelpaviljonis on säilinud kassettlage imiteerivad maalingud. 18. sajandist pärinevad veel mõned baroksed uksed, sisetrepp, osaliselt ka akende raamistus. Vestibüüli väärispuitseinad ja mustrilised kivipõrandad on 19. sajandi teisest poolest.
(J.Maiste, Eesti Arhitektuur)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Andmed Vääna mõisa kohta pärinevad 1325 aastast.1733 aastast kuulus mõis Stackelbergidele. Praeguse peahoone ehitamist alustati 1784. a tundmatu itaalia arhitekti kavandite järgi. Valminud hoonel oli tollal erandina madala kaldega katus ja katuseserval balustraad ja liivakivist skulptuurid, mis aga põhjamaa kliimale vastu ei pidanud. Pika peahoone tiibadel on kuppelkatusega ümarpaviljonid, milles asus perekonna kunstigalerii.   Suguvõsa suurest jõukusest jagus ka ümbruskonna talupoegade elutingimuste parandamiseks. Juba 1774. a pani Friedrich Peter von Dücker aluse Vääna kunstikogule, mida hiljem täiendas Otto Magnus von Stackelberg. Vääna kunstikogu, mis sisaldas tuntud meistrite maale ja graafikat, gemme, münte jpm, oli nii arvukuselt kui väärtuse poolest üks silmapaistvamaid Baltimaades.                                                         
Praegu Vääna Lasteaed -Algkool
</span>


source: A
code: 2710
name: Vääna mõisa park, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 263
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nagu enamikele 19 saj. II veerandi keskpaiku parkidele tavaks, on ka Vääna rajatud segastiilis, sisaldades nii regulaarseid kui vabaplaneeringulisi elemente. Vabaplaneeringu alusel on kavandatud peahoonest lõunasse jääv osa - vabalt asetuvad puud, põõsarühmad. Kunagise niidu peal asub praegu kooli staadion. Vastu peahoone lõunakülge oli sümmeetriline terrass. Istutustelt oli see pargiosa jäetud siiski suhteliselt hõredaks. Sissesõiduteelt avanesid peahoonele avarad vaateperspektiivid. Peahoone põhjaküljel asub lage väljak, mida külgedelt raamivad kontrastselt rühmitatud puudegrupid ning „võltsvaremed“. Avara muruväljaku pikitelje keskel asub ümmargune valatud bassein purskkaevuga. Kaasajal see enam silmailu ei paku. Murupinda raamisid kontrastsed puudegrupid, milledest tänapäevaks on säilinud kummalgi pool suured lehised ja pähklipuud. Kadunud on ka tee, mis suundus purskkaevu juurest peahoone juurde, võimaldades suurepärase vaate hoone fassaadile. Pargis on olnud ka skulpturaalseid väikevorme, sealhulgas üks obelisk. Väljaku tagaosas paikneb omavahel mitme ülejooksu ning kanaliga seotud tiikidesüsteem. Tiigid piiravad pimeaeda, ühte omapärasemat osa pargis. Ruudukujulises „Pimeaias“ on teed asetatud tähekujuliselt. Varemalt oli „Pimeaed“ tiikidega piiratud kõigist neljast küljest, tänaseks on läänepoolne tiik umbe kasvanud. Arvatakse, et osa tiikidest pärineb peahoonega võrreldes juba varasemastki ajast. Pargi lääneservas on 19. sajandil (või isegi 1780/90-ndatel) ehitatud linnust imiteerivad võltsvaremed. Kahtlemata oli „linnus“ mõeldud eelkõige meeleolukaks täienduseks pargile, sobivaks „ekraaniks“ varjama tema taga olevaid lihtsakoelisi karjahooneid. Hooned oli kasutusel ka hoiuruumidena. Pargi kirdeservalt, meierei juurest viib saare-, vahtra-, tamme- ja sanglepapuiestee metsa. Siin asuvad ka I maailmasõja päevil rajatud kaitseehitised (paekivist vooderdisega kaevikud), mis on tänaseni hästi säilinud. Siinses metsapargiosas olevat pinnaseteed ääristavad kivipollarid. Piiravad graniitpostid olid omased ka teistele pargis olnud teedele. Metsapargis on olnud ka pargivahi elamu ning mitmed „Ŝveitsi stiilis“ majakesed, mis nüüdseks aga hävinud. Pargi idaküljel paiknes varem mesila-maja, praegu alles ainult vundament. Mõisaansambli planeeringus oli tähtsal kohal ka triiphoone ehk oranzerii, mis oli aktsendiks pargi põhjaküljel. Kasvuhoonest läänes asus suur puuviljaaed, mis välisküljelt oli piiratud kivimüüriga. Oranzerii paiknemine tiigi kaldal oli taotluslik, veepeegeldus muutis hoone eriti maaliliseks. Tänaseks on hoone varemetes. Kogu pargi põhjaosa oli piiratud ca 1,8 meetri kõrguse paekivist müüriga, mis nüüdseks on tugevalt lagunenud.
Vääna park on olnud suhteliselt lillerikas - eriti palju oli neid olnud peahoone lõunaküljel, samuti kasvuhoone ees. Praegu on tegemist keskmise liigirikkusega pargiga (ca 70 liiki). Enamus puuliike on kodumaised. Põhipuuliikideks vaher, pärn, saar, tamm, toomingas. Rohkesti kasvab ka kuuski, valget ja musta leppa, lehiseid, suurelehised pärnad, 2 alpi seedermändi, hall pähklipuu, mandzuuria pählkipuu, h. saare leinavorm, hõbevaher, valgepöök. Loodeosa metsapargi alusmetsas on palju pihlenelat. Tähelepanuväärse üksikeksemplarina väärib mainimist rohkelt viljuvad südajalehised aktiniidiad kasvuhoonevaremete juures.(Pargiankeet, 2002).</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Andmed Vääna mõisa kohta pärinevad 1325. aastast, mil Taani kuningas läänistas mõisa Bremenite suguvõsale. Seejärel olid mõisa valdajateks paljud tuntud perekonnad - Tiesenhausenid, Taubed, Dückerid ja lõpuks Stackelbergid, kes 1784.a. alustasid Itaalia arhitekti kavandite järgi mõisa praeguse peahoone ehitamist. Pika ja madala kelpkatusega peahoone tiibadel on galeriidega ühendatud ümarpaviljonid. Mõisas asus juba eelmise omaniku von Dückeri asutatud ning Stackelbergide poolt hiljem täiendatud kunstikogu, mis kujunes nii arvukuse kui väärtuse poolest üheks silmapaistvamaks Baltimaades. Mõisa kõrvalhooned korrapäratute gruppidena peahoone lähikonnas. 19. sajandi algusest on teateid pargi puudumisest või suhteliselt väheldasest ja tagasihoidlikust pargist. Praegune pargipuistu ja planeering pärineb 1830-50ndatest aastatest.</span>


source: A
code: 2711
name: Vääna linnuse varemed, 19.saj.
type: Linnus
alt_id: 262
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Paekivist neogooti varemed meenutavad ehituselt keskaegset linnust. Neogooti portaaliga esimene korrus, kus asuvad ka keldritaolised ruumid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Tegu on kunstlinnuse varemetega, pärit 19. saj. algusest, rajatud eelkõige pargi ehteks. Koduloolaste hulgas on levinud arusaam, et linnus on kunagi kuulunud Padise kloostrile, mis ei vasta aga tõele. Pikemalt põhjendab keskaegse dateerimise alusetust V. Raam oma kaastöös "Harju rajooni ajaloo- ja kultuurimälestised".</span>


source: A
code: 2712
name: Vääna mõisa viinavabrik, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 264
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suur kahekordne kelpkatuse ja nelinurkse paekivist korstnaga hoone. Tähelepanuväärne on kõrge neljatahuline raidkivist korsten mitmeastmelise karniisiga.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 1870-80 aastatel.</span>


source: A
code: 2713
name: Vääna mõisa triiphoone aednikumajaga, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 264
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Romantiline neogooti stiilis ehitis paikneb peahoonest põhjas, oli üle esiväljaku ja nn pimepargi härrastemajast jälgitav. Triiphoone keskse osa moodustas frontooniga ja teravkaarsete akendega aednikumaja, külgi flankeerisid samasugused, kuid väheldasemad tiibehitised. Praeguseks on triiphoonest säilinud põhjapoolne paemüür, milles loetavad kunagiste küttekollete ja kasvuhoone kandekonstruktsiooni pesade asukohad. Paekivist ja krohvitud aednikumaja W-seinal on jälgitav ka triiphoone kaldseina markeeringujoon. Uue vahelae ehitamisega on teravkaarsed aknad ümber ehitatud (loetavad), seinamaalingud (geomeetrilised, must-sinised) kinni kaetud. I korrusel leidub paeplaatide detaile. Veelgi hilisem on plokkidest juurdeehitus aednikumaja idaküljel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Vääna mõisa triiphoone koos aednikumajaga ehitati 19. saj., mil mõisa omanikeks v. Stackelbergid. Peale II maailmasõda kohandatud elamuks.</span>


source: A
code: 2714
name: Vääna mõisa tall-tõllakuur, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 264
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Algselt pikast 15-avalise kaaristuga tõllakuurist on tänaseks püsti idapoolse osa põhimüürid. Ühes seinas on säilinud jälgi kunagisest paest väljatahutud söödakünadest. 
Allikas: Ants Hein, Muinsuskaitse eritingimused, Vääna mõisa tall-tõllakuur. 2006</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 1840 a paiku. Praegu varemetes.</span>


source: A
code: 2715
name: Vana-Pääla mõisa peahoone, 17.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 21-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Taluehitistele sarnanev ühekorruseline mõisahoone on kaetud kõrge poolkelpkatusega. Samas on aimata renessansile omast sümmeetriataotlust. Ümber keskse mantelkorstna-köögi paiknevad kahes suures toas küttekolded (osaliselt säilinud kerisahjud). Köetavate tubade kõrvale on ehitatud suviti kasutatud kambrid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>16. saj lõpus rajatud abimõisa peahoone on ehitatud 17. sajandil. Ühekorruseline kivimaja esindab rootsiaegse mõisaarhitektuuri vanimat vähe säilinud tüüpi. Mõis on 2017. aastal restaureeritud.</span>


source: A
code: 2716
name: Jõelähtme kirik, 14.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 256
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme Maarja kirik. Nii hilis- kui neogooti stiilielementidega 3-lööviline (1878.a. rekonstrukts.) kolme traveega paest kodakirik. Ruudukujulise põhiplaaniga algkavatisele (14.s.) ehitati juurde koor (15.s.) Pärast Liivi sõda ehitatud väike viilutorn asendati 1912.a. uue neogooti torniga. Samast ajast pärinevad ka N-seina aknad ja portaal S-seinas. Sisekujunduse valtseb samuti neogootika - konsoolid, piilarid, talumid, võlvid.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimene kivikirik ehitati 14.s. alguskolmandikul. 
Tõen. 14.s. II p. võlviti algkirik 3-lööviliseks ning kolme traveega ruumiks. 
15.s. alguses ehit. avar kooriruum. 
Liivi sõjas kannatas kirik sõjalise objektina rängalt: W-viil kaotas algse kujunduse, kadusid ka O-viilu oletatatavad kaitseehitised. taastamisel ehitati uus 4-nurkne torn. 
Põhjalikult muutis kiriku ilme 1878 a. remont. Aknad  pikendati gootipäraseks, N-sein sai aknad, 4-tahulised piilarid muudeti 8-tahuliseks, võidukaart avardati,  käärkamber  ja luukamber lammutati, põrand kaeti laudadega ja pingistik uuendati. Puulengide ümberpaigutamisel rikuti keskaegne raidportaal. 
Tulekahjule 1910 järgnes uue, tänini püsinud massiivtorni ehitamine (1911-12 arh F.Modi), sisekujunduses pääses lõplikult valitsema neogootika. (EA)</span>


source: A
code: 2717
name: Jõelähtme kirikuaed, 14.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: Arh. 256
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme kiriku algusaastad dateeritakse 14. sajandisse. Kirikuaed on kalmistuna kujunenud hiljem, tõenäoliselt 17. või 18.saj. Ebasümmeetrilise põhiplaaniga kirikuaeda ümbritseb paest kuivmüür, kirdeservas osaliselt piirdeks pastoraadi paehoonete tagumised seined. Läbipääsud piirdest on kaguküljel lihtsalt avad piirdes, edelaküljel asub paesissepääs, mis on vormistatud kolmeosalise kaetud, paekivist väravarajatisena. Kirikust lanes on 6x7 meetrise põhjaga paeseintega kabel. Mälestise territooriumil asub kirik (registri nr 2717), kabel (registri nr 2719) ning piirdemüür väravaga (registri nr 2718). 20. saj. keskpaigast vanemaid hauatähiseid ja –piirdeid on kalmistul loendatud : valumetallist tähised 37, sepistatud metalltähised 36, metallaedu 36, kivist hauatähised 36, neist 11 hauakatteplaati. Kirikuaia pindala 0,92 ha. Mälestise kaitsevööndi kirde- ja kaguossa jäävad paest piirdetarad, köstrimaja vare ja mantelkorsten, kelder ja pastoraadi hooned.

Kirjelduse koostaja: Silja Konsa 2002.a.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Jõelähtme kiriku algusaastad dateeritakse 14. sajandisse. Kirikuaed on kalmistuna kujunenud hiljem, tõenäoliselt 17. või 18. sajandil.</span>


source: A
code: 2718
name: Jõelähtme kirikuaia piirdemüür väravaga, 14.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 256
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme kirikuaeda ümbritseb paekivimüür. Selle kõrgus varieerub ca 80-120 cm-ni, laotud vabakujulistest kividest kuivlaona, müür on pealt katmata. Keskse laia avaga (betoonsillusega) ja kahe külgväravaga paekivist krohvitud peavärav asub W-küljel kohakuti kiriku peaportaaliga. Väraval on säilinud hinged. Kaks lihtsat külgväravat on S-küljel. O-piirdemüür külgneb paekivist kõrvalhoone ja puidust tualetiga.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Jõelähtme kiriku algusaastad dateeritakse 14. sajandisse. Kirikuaed on kalmistuna kujunenud hiljem, tõenäoliselt 17. või 18.saj. Praeguse piirdemüüri põhi võib olla kalmistuga üheaegne. Peavärav on tüüpiline 19. saj. II po. rajatis. Praegune valatud keskmine kaar oli algselt laotud paekividest ning oluliselt kõrgem. Väravaehitust katsid pealt paeplaadid. Arvatavasti laoti siis ka põhiline osa piirdemüüri. Müüri on korduvalt parandatud ning ositi uuesti üles laotud ka 20. sajandil. Ent materjal ja ladumisviis on püsinud algne.</span>


source: A
code: 2719
name: Jõelähtme kirikuaia kabel, 14.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 256
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kabel on kõrge kelpkatusega, ruudule läheneva põhiplaaniga. Mõõtmed - 950x750 cm. Seinte paksus ulatub 75 cm-ni.W-fassaadis on keskne väravalaadne ava (180x260), külgedel kaks suhtel. kõrgel paiknevat aknaava (75x100). Hoonel on kivikatus (2003 uuendati), seinad krohvitud, lubivärvitud. Sees puitlagi (2003 remonditi) ja paeplaatpõrand. Vanad kalasabamustris laudisega uksed ja lengid parandati 2003.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kabel pärineb tõenäoliselt kirikuaia rajamisest 17.-18. saj. Oma arhitektuurilt on hoone baroklik.</span>


source: A
code: 2720
name: Jõelähtme postijaama peahoone, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 257
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme postijaam on klassitsistlikus stiilis  Ruunavere postijaama tüüpi ühekorruseline, madalate krohvitud  paekiviseinte ja kõrge  kelpkatusega hoone. Algselt oli katusekatteks S-kivi, hiljem laast. Hoone keskel asub peasissekäik- ulualusena taanduv kahe paarissambaga  portikus,  mille kohal kõrgub kolmnurkfrontoon. Üleminek sammastega ulualuselt  seinale on pilastrite abil.
Aknaavad paiknevad esifassaadis sümmeetriliselt. Aknad on  lihtsad, kuue ruuduga. Hoone keskosas kahe paarissamba  vahel on kahepoolne valgmikuga välisuks. Ruumide esialgne planeering oli järgmine: hoone keskel eeskoda, mantelkorsten-köök ja sahver, neist ühel pool ruumid reisijaile, teisel pool postijaamaülema elu- ja tööruumid. 
Käesoleval ajal  on hoone kohaliku omavalitsuse kasutuses. Abihooned on osaliselt ümber ehitatud ja osalt hävinud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Asukoht Tallinn-Vana-Narva maantee ääres. Hoone paikneb paralleelselt maanteega ida-läänesuunaliselt.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Vanim kirjalik ürik  sidepidamise algete kohta Eestis on ordumeister  Volter von Plettenbergi poolt 1552 muhulasele Hanskele antud vabaduskiri, mis vabamehe Hanske ja tema järglased orjusest vabastamise kõrval ka esimesteks postivedamiskohuslasteks tegi. Regulaarsema postiside loomine Eestimaal on seotud Rootsis 20.02 1636 väljaantud postimäärusega.   Ametisse pandi postikäskjalad, kes küll  asendati 1643 kiiremate postiratsanike ehk postiljonidega.  Reisijate ja posti vedu toimus tasu eest. Kavandati postijaamade võrgu loomine 2...4 miiliste (15...30 km)   vahemaade järgi, kuid selle teostumine toimus aeglaselt. 1649 ja 1651 anti  eeskirjad kõrtside ehitamise kohta maanteede äärde, mille järgi kõrtsid pidid kujunema  hobupostijaamadeks ja asendama senist talurahvale koormavat küüdikohustust. Baltimaadel oli maanteekõrtside võrgu loomine rüütelkondade kohustuseks. See edenes  visalt ja riik kordas seadust veel 1670, 1693 ja 1697.aastal. Rootsi aja lõpuks oli Eesti aladel loodud riiklik postikorraldus. 1672 ja 1688.aasta teede kirjelduse järgi oli kõrts-postijaamadega varustatud Tallinn-Pärnu, Tallinn-Keila- Haapsalu  ja  Tallinn-Narva maantee.  Posti ja reisijate vedu oli aegalane kuna  liiguti ainult päeval. 
18. sajandi I poolel korraldas Vene valitsus  postiasjanduse ümber. 1714 avati postiliiklus Peterburi ja Riia vahel Narva ja Tartu kaudu. 1775.aasta  seadusega  loodi riiklikud postiametid. Postiameti üheks tähtsaks ülesandeks  reisijate veol posthobustega oli postimajade ehitamine, mis pidi kindlustama reisijatele öömaja. Selliste majade ehitamine algas Peeter III valitsusajal. 18.sajandil ehitati postijaamu puidust, 19.sajandil põhiliselt kivist. 
Postijaamade asukohad olid 19.sajandi alguseks kujunenud kohtkindlaks, vahemaad oli 20...30 kilomeetrit.  19. sajandi alguses ehitatud postijaamad olid mõjutatud 1806.  ja 1819. aastal  kehtestatud tüüpprojektide kasutamise seadusest. 

Jõelähtme postijaam on ehitatud  1822-1824. 
Ehitamisel on lähtutud tüüpprojektist.
1870.aastal postijaam suleti, sest valmis Tallinn-Peterburi maantee ning postijaamade ülesandeid hakkas täitma raudteejaam. 1871. aasta märtsis ostis parun Ungern –Sternberg 2100 hõberubla eest Jõelähtme hoonetekompleksi ja postijaama kasutati kui mõisamajapidamist. Peale mõisate võõrandamist asus  1923. aastal postijaama Jõelähtme vallavalitsus, kõrvalhooneid hakkasid kasutama ümberkaudsed asunikupered..</span>


source: A
code: 2721
name: Jõelähtme postijaama sepikoda, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 257
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Üldseisukord on avariiline, katusekatteks kasutatud erinevad materjalid on amortiseerunud, mitmes kohas on läbisadu, mistõttu ka vahelagi on mitmes kohas  sisse kukkunud, ühes osas hoiavad vahelage üleval toed. Sarikaotsad on murdunud,  vahelaed on läbi vajunud.  Hoone välisseinad on mitmes lõigus välja vajunud, nurkadest on paekivid välja kukkunud. Hoone otsaseina on ehitatud puidust kuur, mida käesoleval ajal kasutatakse puukuurina. Avatäited on halvas tehnilises korras, kahepoolne uks otsaseinas on puidust, lukustamata. Säilinud on ukse ajaloolised hinged. Siseviimistlus on amortiseerunud, hoone on koristamata.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Jõelähtme postijaama sepikoda asub vana  Tallinn-Narva maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1775. aasta  seadusega  loodi Tsaari- Venemaal  riiklikud postiametid. Postiameti üheks tähtsaks ülesandeks  reisijate veol posthobustega oli postimajade ehitamine, mis pidi kindlustama reisijatele öömaja. Selliste majade ehitamine algas Peeter III valitsusajal. 18. sajandil ehitati postijaamu puidust, 19. sajandil põhiliselt kivist. 
Postijaamade asukohad olid 19.sajandi alguseks kujunenud kohtkindlaks, vahemaad olid 20...30 kilomeetrit.  19. sajandi alguses ehitatud postijaamad olid mõjutatud 1806.  ja 1819. aastal  kehtestatud tüüpprojektide kasutamise seadusest. Jõelähtme postijaam ja kõrvalhooned, sealhulgas sepikoda, on ehitatud 19.sajandi esimese veerandi lõpus.  </span>


source: A
code: 2722
name: Jõelähtme postijaama aidahoone, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 257
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme aidahoone on väikesemahuline viilkatusega paekivihoone. Hoone üldseisukord  on rahuldav. 
Aidal on eterniitkatus. Harjalaud on lahtine, mõnes lõigus esineb läbisadu. Vihmaveesüsteemi ei ole.  Paekivist seinad on viimistletud krohviga, kuid krohv on kohati irdunud, eriti seinapindade alumistes osades. Esineb lokaalseid pragusid. Vundament on vajunud. Hoone esiküljel on kaks valgmikuga kalasabamustris värvitud puitust. Hoonel on väikesed ruudujaotusega puitaknad, otsaviilus on väike pööninguaken.  Avade ümbrused on paekivist kaarjalt laotud. 

Katusekonstruktsioonid on rahuldavas korras. Vahelagi on amortiseerunud, osa laudu on mädanenud, hoone keskosas vahelagi puudub. Aidal on muldpõrand. 
Hoonet ei kasutata.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1775. aasta seadusega loodi Tsaari- Venemaal riiklikud postiametid. Postiameti üheks tähtsaks ülesandeks reisijate veol posthobustega oli postimajade ehitamine, mis pidi kindlustama reisijatele öömaja. Selliste majade ehitamine algas Peeter III valitsusajal. 18.sajandil ehitati postijaamu puidust, 19.sajandil põhiliselt kivist. 
Postijaamade asukohad olid 19.sajandi alguseks kujunenud kohtkindlaks, vahemaad oli 20...30 kilomeetrit. 19. sajandi alguses ehitatud postijaamad olid mõjutatud 1806. ja 1819. aastal kehtestatud tüüpprojektide kasutamise seadusest. Jõelähtme postijaam ja kõrvalhooned, sealhulgas aidahoone, on ehitatud 19.sajandi esimese veerandi lõpus. </span>


source: A
code: 2723
name: Jõelähtme postijaama kelder, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 257
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Jõelähtme kelder on väike paekivihoone. Katusekatteks on eterniit, osa kattest on mõnevõrra amortiseerunud, neli rida eterniitplaate postijaama peahoone poolsel osal on uued.   Keldri puituksed on halvas korras, välisuks on avatud asendis. Keldrisse viib paeplaatidest trepp, eesruumi põrand on kaetud mõne paeplaadiga ja mullaga. Kelder on võlvitud laega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1775.aasta seadusega loodi Tsaari- Venemaal riiklikud postiametid. Postiameti üheks tähtsaks ülesandeks reisijate veol posthobustega oli postimajade ehitamine, mis pidi kindlustama reisijatele öömaja. Selliste majade ehitamine algas Peeter III valitsusajal. 18. sajandil ehitati postijaamu puidust, 19. sajandil põhiliselt kivist. 
Postijaamade asukohad olid 19. sajandi alguseks kujunenud kohtkindlaks, vahemaad oli 20...30 kilomeetrit. 19. sajandi alguses ehitatud postijaamad olid mõjutatud 1806. ja 1819. aastal kehtestatud tüüpprojektide kasutamise seadusest. Jõelähtme postijaam ja kõrvalhooned, sealhulgas kelder, on ehitatud 19. sajandi esimese veerandi lõpus.</span>


source: A
code: 2724
name: Jõelähtme maanteesild, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 259
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Algselt nelja, käesoleval ajal kolmeavaline  paerinnatisega paekivisild. Sillal on omapärased proportsioonid, silla keskel on sõidutee laius  tavapärane,  kuid otstes  tugevasti laienev.  Sild on keskelt 4,95 meetrit, otstes 10  ja 10,65 meetrit  lai. Kogupikkus 63 meetrit, võlvavad on  4,4+2x5,5+4,4 meetrit.  Pikitõus kuni 1:15. Ühel küljel kuhikjad, teravdatud ninadega jäämurdjad.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Jõelähtme sild asub vanal Tallinn-Narva maanteel  Jõelähtme jõel, endise  hobupostijaama lähedal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitusaeg on teadmata, oletatavasti ehitati  1820.aastate algul Tallinn-Peterburi postimaanteele Jõelähtme hobupostijaama lähedale üle samanimelise jõe. 1831 nimistus  mainiti silda remonti vajavana. 1857...1860.aasta ülevaatusel oli sild korras. Ulatuslikud remonditööd olid 1927-1928. aastal, mil osa rinnatismüüre oli puudu, võlvikannad, jäämurdjad ja tugiseinad varisemas või osalt varisenud. Müüriosad, jäämurdjad, kontraforsid ja võlvikannad  uuendati betoneerimise teel, parapetid laoti paest. Töö läks maksma  8378 krooni.  Teises maailmasõjas purustati sild osaliselt, kuid taastati endisel kujul 1944. Kuna Jõelähtme jõgi on jäänud veevasemaks, siis on silda ühe ava võrra lühendatud.</span>


source: A
code: 2725
name: Kostivere mõisa peahoone, 18.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>1776. aastal valminud Kostivere mõisa peahoone  on kahekorruseline paekivist ja madala plekist kelpkatusega varaklassitsitlik ehitis. Krohvitud esifassaadi kaunistavad kõrge kolmnurkfrontooniga keskrisaliit, mille viiluväljal v. Brevernite ja Stael v. Holsteinide stukkvapid, II korruse akende krohvpiirded, profiilne katusekarniis ja lamedad liseenid. Hoone S-tiivaga liitub 19. sajandi II poolel püstitatud juurdeehitis, mis kujunduselt on analoogne ülejäänud hoonega. Hoone tagafassaadil paiknev eenduv osa oli algselt esiküljelt avatud ning toestatud nelja massiivse tulbaga ning selle peal asus puitbalustraadiga rõdu. Tänapäeval on eenduva osa esiküljel kaks akent ning vahepealne ukseava on kinniehitatud, samuti on varasem rõdu asendunud madala kaldega viilkatusega. Hoone esimesel korrusel paiknesid algselt võlvitud lagedega majandusruumid. Esialgset ruumijaotust on hiljem muudetud. Fuajeest teisele korrusele viib esialgsest kitsam balustraadiga puittrepp. Ka teise korruse esialgne ruumijaotus ning anfilaad on vaid vaevalt aimatav. Teise korruse N-tiivas on säilinud kaks algset tualettruumi. Siseviimistlus pärineb  1980. aastate I poolel toimunud kapitaalremondist ning on teostatud tolleaegsete materjalidega (tapeet, värv, krohv, linoleom, mistra). Originaalmaterjalidest ja -detailidest on säilinud 
välisarhitektuuris: profileeritud räästakarniis, karniiside all lai vöö, millele järgneb profileeritud vöö. Seinapinnal liseenid. Ukseava ääristavad pilastrid ning stukkdekoor profileeritud frontoon lillede ja paelvööga. Viiludel kaks vappi. Krohvraamistus akende ümber. 
Sisearhitektuuris: puittrepp ja kiviparkett vestibüülis, puidust aknaraamid I ja II korrusel  koos hingede, haakide ja kividega, siseluugid kahes ruumis I korrusel, võlvid kuues ruumis, puidust trepp II korruselt pööningule ja trepi uksepiit, seinakapi uksed,  neli ahju, tiibuksed, võlvid II korruse koridoris, peegelvõlvlaed mitmes ruumis, endised tualettruumid II korrusel.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere mõisa peahoone asub Kostivere alevikus Maardu-Raasiku riigitee T-1103 ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed kirjalikud teated Harju- ja Virumaa külade kohta on  Taani Hindamisraamatus 1241. aastast. Seal mainitakse ka Kostiveret (Kosteuere). Mõisa mainitakse esmakordselt ajaloo-allikates 1379. aastal, mil see koos vesiveskiga kuulus perekonnale  Lechtis. Alates sellest on Kostivere mõisal olnud mitmeid erinevaid omanikke. 15.-16. sajandil oli mõis valdavalt Pirita kloostri omandiks. Pikemaajalisteks peremeesteks sai 18. sajandi keskpaiku Breverni suguvõsa, kelle valitsemisaega langes ka mõisasüdamiku väljaehitamine 18.sajandi viimasel veerandil. 1726. aasta inventaariumi järgi võib eeldada, et enne kivist peahoone ehitamist oli mõisa peahooneks kivivundamendiga ühekorruseline puithoone. Peahoonega samaaegselt valmisid ka esiväljakut ümbritsevad majandushooned (tall-tõllakuur, teenijatemaja, ait), milledele hiljem lisandusid veel mitu eemalpaiknevat majandushoonet (küünid, kelder, viinavabrik, moonakamaja, sepikoda, karjakastell). Mõisa peahoone põles 1905. aasta rahutuste käigus. Viimase mõisniku - A. J. von Dehni - ajal peahoone taastati, kuid mitte päris endisel kujul: varaklassitsistliku fassaadikujundusega hoone sai nüüd kõrge katuse asemel madala plekk-katuse. Jõelähtme kihelkonna tuntud aadlisuguvõsade von Brevernite ning Stael von Holsteinide vapid ehivad endiselt peahoone uksepealist. Maja ümbritses vabakujunduslik park ning majandushooned.
1920-ndatel muudeti Kostivere riigimõisaks ning 1941. aastal sovhoosiks (v.a. Saksa okupatsiooni aeg), mille keskuseks mõisa peahoone oli kuni sovhoosi likvideerimiseni. Seejärel võttis maja haldamise üle vallavalitsus.</span>


source: A
code: 2726
name: Kostivere mõisa park, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Park on mitmeosaline, asudes siiski suhteliselt väikesel (4,3 ha) territooriumil Jõelähtme jõe kaldal. Pargiala on majandushoonetest eraldatud teega ning jõega, ühele küljele jäävad karstivagumused. Esiväljakule sissesõit on kujundatud ringikujulise sõiduteena. Jalgtee suundub otse üle muruväljaku maja keskteljele. Muruväljakut katavad dekoratiivpõõsad, puudegrupid, lillepeenrad ja hekk. Esiväljaku kujunduses kohtame 18. sajandi II poole mõisaansamblile iseloomulikke planeeringuprintsiipe: külgedelt hoonestatud ümmargune muruväljak, keskteljel härrastemaja. Härrastemajast paremal asuval muruplatsil on pargiarhitektuuris suhteliselt haruldane  kivist sammas draperiiga ülaosas, mis on püstitatud tõenäoliselt perekonnaliikmele.
19. sajandi lõpul oli mõisas ka köetav kasvuhoone ja viinapuumaja, kus talvitusid dekoratiivtaimed. Praegu on peahoone tagaküljel viljapuuaed. Edasi läheb pargiala üle metsapargiks, mida piirab karstivagumus ja graniitkividest astangulised kaldakindlustused. Pargi territooriumi piiravat jõge võibki pidada siinseks kõige olulisemaks kujundavaks elemendiks.  
Dendroloogia:  pargis domineerivad kodumaised liigid: jalakad, saared, vahtrad, tammed, sanglepad ja toomingad. Vähesel määral on ka pärnasid. Esiväljakul on rohkelt  robiiniaid.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere mõisa park asub Narva maanteelt Raasikule suunduva maantee ääres piirnedes jõe ja riigiteega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Park on rajatud  18. sajandi lõpul. Vabakujunduslik planeering 19. sajandi  II poolest.</span>


source: A
code: 2727
name: Kostivere mõisa pargiskulptuur, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ümmargune kivist sammas draperiiga ülaosas. Väikevom  oli püstitatud tõenäoliselt perekonnaliikmele.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Parguskulptuur asub Kostivere mõisa pargis, peahoone juures puudegrupi ees.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Valmistatud 19. sajandi II poolel.</span>


source: A
code: 2728
name: Kostivere mõisa viinavabrik, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suur  kivihoone, mille kõrge kolmekorruseline   osa on laotud paekividest, madalam ühekordne osa maakividest.  Viilkatus on kaetud eterniidiga, vihmaveesüsteem puudub. Hoone aknad on erineva kuju ja ruudujaotusega,  avade ümbrus on laotud kaarjalt paekividest.  I korrusel on  4-ruuduga ja 6-ruuduga aknad, II korrusel on 8-ruuduga aknad,  III korrusel on ka 12-ruuduga aknaid. Hoonele annavad omapärase ilme kaks suurt, läbi kahe korruse ulatuvat akent. Kõrge paekivist korsten paikneb viinavabriku kõrval.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Viinavabrik paikneb Kostivere mõisa peahoonest kagus, Jõelähtme  jõe ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed kirjalikud teated Harju- ja Virumaa külade kohta on Taani Hindamisraamatus 1241. aastast. Seal mainitakse ka Kostiveret (Kosteuere). Mõisa mainitakse esmakordselt ajaloo-allikates 1379. aastal, mil see koos vesiveskiga kuulus perekonnale Lechtis. Alates sellest on Kostivere mõisal olnud mitmeid erinevaid omanikke. 15.-16. sajandil oli mõis valdavalt Pirita kloostri omandiks. Pikemaajalisteks peremeesteks sai 18. sajandi keskpaiku Breverni suguvõsa, kelle valitsemisaega langes ka mõisasüdamiku väljaehitamine  Peahoonega samaaegselt valmisid ka esiväljakut ümbritsevad majandushooned, milledele hiljem lisandusid veel mitu eemalpaiknevat majandushoonet sealhulgas  viinavabrik, mis on ehitatud 19. sajandi lõpus.</span>


source: A
code: 2729
name: Kostivere mõisa karjakastell, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kostivere mõisa karjakastell on  ühekorruseline paekivist majandushoone, mis koosneb neljast ruudukujuliselt asetsevast tiivast, mis ümbritsevad sisehoovi. Hoonel on  eterniidist viilkatus, mis on lõiguti sissevajunud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere mõisa karjakastell   asub Kostivere alevikus Seene tänaval. Juurdepääs on Maardu –Raasiku riigiteelt T-11103.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed kirjalikud teated  Kostivere küla kohta on Taani Hindamisraamatus 1241. aastast. Mõisa mainitakse esmakordselt ajalooallikates 1379. aastal, mil see koos vesiveskiga kuulus perekonnale Lechtis. Alates sellest on Kostivere mõisal olnud mitmeid erinevaid omanikke. 15.-16. sajandil oli mõis valdavalt Pirita kloostri omandiks. Pikemaajalisteks peremeesteks sai 18. sajandi keskpaiku Breverni suguvõsa, kelle valitsemisaega langes ka mõisasüdamiku väljaehitamine.  Peahoonega samaaegselt valmisid ka esiväljakut ümbritsevad majandushooned, milledele hiljem lisandusid veel mitu eemalpaiknevat majandushoonet, sealhulgas karjakastell.</span>


source: A
code: 2730
name: Kostivere mõisa sepikoda, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kostivere mõisa sepikoda   on lubimördiga seotud paekivist seintega ja maakivist vundamendil ühekorruseline hoone. Vuugivahed on kohati tühjad, vundament on pinnases.  Hoone on kaetud halvas korras eterniitkatusega,  harjalaud puudub,  esineb läbisadu, vihmaveesüsteem puudub.  
Sepikojal on üks  paekivist korsten.  Otsaseinas asuv kalasabamustris puituks on halvas korras, kuid lukustatud. Ukse peale on löödud kaks lauda. Ukse kohal asuv aknaava on katmata, teine olemasolev aknaava on laudadega suletud. 
Sepikoja vahetus läheduses kasvavad puud kahjustavad hoone vundamenti.
</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Sepikoda asub Kostiveres  Seene tänava ääres  jõe ning tee vahelisel alal. Juurdepääs on Maardu-Raasiku riigiteelt nr T-11103.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitatigi põhiosas 18.sajandi lõpul.  1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu  järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on ka suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas  sepikoda. Sepikoda on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2731
name: Kostivere mõisa tall-tõllakuur, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tall-tõllakuur on suur krohvitud paekivihoone, mille tagaküljel on paekivist kelder.  Välisviimistluse seisukord on rahuldav, hoone seintelt on kohati krohv irdunud, vuugivahed on hoone seinte alumistel osadel tühjaks jooksnud. Seintes esinevad lokaalsed praod, tsemendiga on tehtud krohviparandusi.  Viilkatus on kaetud eterniidiga, harjalauad on amortiseerunud,  mõned eterniiditahvlid on katkised ja esineb läbisadu. Korsten ja vihmaveesüsteem puuduvad. Hoone esiküljel on kolm suurt kahepoolset kalasabamustris puitust,  üks väike puituks ja üks ümmargune aken. Uksed on suletud. Osa avasid on silikaattellistega täis laotud, üks laudadega suletud. Hoone tagaküljel on  kolm akent, millest üks on laudadega kinni löödud, ühe akna ees on metallsõrestik</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere mõisa tall-tõllakuur  asub Kostivere mõisa peahoone esiväljaku servas piirdemüüri ääres. Juurdepääs on Maardu-Raasiku riigiteelt nr T-11103.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitatigi põhiosas 18.sajandi lõpul. 1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on  suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas tall-tõllakuur, mis  on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2732
name: Kostivere mõisa ait, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kostivere mõisa ait on suur ristkülikukujuline paekivihoone. Ait on kaetud eterniitkatusega. Aida  tagaküljel on  nõukogudeaegne suur puitkarkass sõrestikule ehitatud  katusealune, mille küljed on eterniiditahvlitega kaetud ja  Raasiku-poolse otsaseina vastu  on ehitatud väike silikaattellistest ühe ukse ja kahe aknaga juurdeehitus. Aida  välisviimistlusel kasutatud lubikrohv on irdunud, seintes esinevad lokaalsed praod. Esiküljel asunud  kaaravad  ja nelinuksete sammaste vahed on  silikaattellistega kinni laotud.  Kahe samba asukoht on  seinapinnal näha.  Otsaseinas on suur  kahepoolne uks, ukseava ümbrus on silikaattellistega laotud.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere mõisa ait  asub Maardu-Raasiku riigitee nr T-11103  ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitati põhiosas 18.sajandi lõpul. 1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on  suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas ait , mis 
on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2733
name: Kostivere mõisa teenijatemaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Teenijatemaja on ristkülikukujuline paekivihoone, hoone seinad on krohvitud lubikrohviga, kohati on krohv irdunud, eriti  hoone seinte alumises osas,  esineb üksikuid lokaalseid  pragusid. Paekivist vundament on rahuldavas  korras. Hoone on kaetud eterniitkatusega, harjalaud on amortiseerunud, mõne meetri osas puudub üldse. Vihmaveesüsteem puudub.  Kolm korstent, neist kaks  algupärast on väga halvas korras, kivid on välja kukkunud, ühel korstnal on külg maha varisenud., üks korsten on hilisem ja rahuldavas korras. Esifassaadil on viis puitust, kolme kalasabamustriga ust ilmestavad klaasruudud, kattevärv on kulunud,  kaks  ust on lihtsas puituksed.  Hoonel on 13 aknaava, millest üks on kinni laotud ning krohvitud ja teised kaetud laudadega. Hoone seinapinda kaunistab paekivist karniis.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitati põhiosas 18.sajandi lõpul. 1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on  suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas teenijatemaja, mis on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2734
name: Kostivere mõisa küün 1, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kostivere mõisa küün  on suur paekivist ristkülikukujuline hoone.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Küün asub  jõe ääres. Juurdepääs keldrile on Maardu-Raasiku riigiteelt nr T-11103.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitatigi põhiosas 18.sajandi lõpul.  1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu ajal mõisahoone põletati. Ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on ka suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas küün. Nõukogude perioodil  oli küün Kostivere sovhoosi abihoone.</span>


source: A
code: 2735
name: Kostivere mõisa küün 2, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>
Lihtne ristkülikukujuline hoone, mis on säilitanud oma algse ilme. Küün on graniitkividest laotud, vuukidesse on surutud väiksemaid kivikilde. Hoone nurgad ja väravate küljed on laotud massiivsetest klompimata paekividest väljaarvatud otsavärav, kus värava küljed on laotud tellistest. Esinevad mõningad seinte väljavajumised, tänavapoolsel seinal on näha parandustöid. Kahe välisnurga juures on püstpraod kahe erinevast materjalist müüritise vahel, pragude laius on 2 sentimeetrit.   Küüni välisväravad on nõukogude perioodil vahetatud, vanad sepistatud hinged on osalt alles. 
Hoone ehitusaegne ruumijaotus on säilinud.
Hoones on alles orginaalpõrand, suured ruudukujulised paeplaadid on heas ja rahuldavas korras.  Seinad on krohvimata ka seest.  Katuse- ja vahelaekonstruktsioonid  on kohati läbijooksu-   ja niiskuskahjustustega. Mõned talad, sarikaotsad ja müürilatid on halvas tehnilises seisukorras. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Küün asub Kostivere aleviku serval Seene tänaval. Juurdepääs on Maardu-Raasiku riigiteelt  nr T-11103.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitati põhiosas 18. sajandi lõpul.  1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel  von Rosenite aadliperekond. 1905. aasta ülestõusu ajal mõisahoone põletati. Ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on ka palju kõrvalhooneid, sealhulgas küün. Küüni täpne ehitusaeg ei ole teada, seinas olevale kivile on raiutud aastaarv 1900. Nõukogude perioodil oli küün  Kostivere sovhoosi abihoone. 1990. aastatel hoone erastati.</span>


source: A
code: 2736
name: Kostivere mõisa sild, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kostivere paesilla  pikkus  on  46 meetrit  laius 4-4,5 meetrit, vooderdatud suuremate paetahukatega, seinad on olnud  algselt vähemalt osaliselt krohvitud.
Paekivist rinnatismüüre on paekivist laotud, pealt betoneeritud, umbes 2 meetri ulatuses  on rinnatismüüre purustatud. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kostivere sild asub Maardu-Raasiku riigiteel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere silla ehituslugu on seostatav sillakoha (koolme) kujunemisega Kostivere jõele muistse Kostivere küla, hiljem mõisa lähedal. Arvatavasti oli siin nagu varem  mujalgi puitsild, mis 19.sajandil asendati kiviehitisega.  Sillal  on olnud vaid kohalik tähtsus.</span>


source: A
code: 2737
name: Kostivere mõisa kelder, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike paekivihoone, mille seinad on krohvitud ja värvitud. Keldri vundament pole nähtav, sest pinnas on tõusnud.   Paekivist laotud seinad  on halvas tehnilises seisukorras, vuugivahed on tühjad,  peahoone-poolne sein on väljavajunud.  Kivikatus ja katusekonstruktsioonid on amortiseerunud, katusekivid on katkised, sarikad  mädanenud, läbi katuse kasvavad puud, kaks puidust tuulutusava hoone katusel on halvas korras, vihmaveesüsteem puudub.  Avatäited on hooldamata. Otsaseina kalasabamustriline puituks on lukustatud,  ukse paremal ja vasakaul küljel asuvad väiksed aknad on klaasideta aga ava ette on paigaldatud  trellid. Otsaviilus asuv ava on klaasita.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kelder asub  peahoone esiküljel ringikujulise sissesõidutee ääres.
Juurdepääs  keldrile on Maardu-Raasiku riigiteelt nr T-11103.  </span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitati põhiosas 18.sajandi lõpul. 1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on  suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas kelder, mis on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2738
name: Kostivere mõisa moonakamaja, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 9-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Moonakamaja  on krohvitud paekivihoone.  Hoone  viilkatus on kaetud eterniidiga, vihmaveesüsteem puudub. Korstnad on silikaattellistest laotud. Hoone esiküljel on betoonist valatud trepp. Avatäited on olemas: puituks on lukustatud, kaks akent  esiküljel on klaasplokkidest, tagaküljel  on neli akent. 
Hoone esine maapind on kaetud ruudukujuliste plaatidega, mujal on muru. Hoone esiküljel vundamendi  vastas kasvab vaher, mis kahjustab hoonet.  Otsaseina vastas kasvab võsa. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Moonakamaja asub Maardu-Raasiku riigitee nr T-11103 ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kostivere (saksa k Kostifer) mõisat on esmamainitud 1379. aastal. Keskajal kuulus mõis Pirita kloostrile. 16.-17. sajandil oli mõis nii Freytagide kui ka Hastferite omanduses. Põhjasõja järgselt olid mõisal Maardu mõisaga ühised omanikud. 1772 omandas mõisa Johann von Brevern. Hooneterohke mõisaansambel ehitati põhiosas 18.sajandi lõpul. 1843. aastal sai mõisa omanikuks Johann von Gernet. 1850. aastatel siirdus mõis von Rosenite aadliperekonna valdusse. 1905. aasta ülestõusu järgselt läks mõis 1907. aastal Alexander von Dehni omandusse. Säilinud on suur hulk kõrvalhooneid, sealhulgas moonakamaja, mis on ehitatud 19. sajandil.</span>


source: A
code: 2739
name: Maardu mõisa peahoone, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa peahoone on  kahekorruselise kivist barokkhoone.  Maardu mõisamaja vanim osa 17. sajandi 60.-70.aastatel ehitatud osa moodustab keskse kahekorruselise osa mõisahoonest. Lääne- ja idatiivale on liidetud madalamad ja hilisemad hooneosad. 18. sajandi lõpus muudeti hoone fassaadilahendust- varaklassitsistlikumaks, liideti ka talveaed. Hiljem (peamiselt 19. sajandil) on hoonet ulatuslikult laiendatud madalamate tiibosadega, sealhulgas talveaed. Võlvitud keldrikorrusel on säilinud mantelkorstna - alune leease, esimesel korrusel kolm historistlikku kahhelahju ja kuues ruumis meisterlikud ornamentaalsed laemaalingud (19. sajandi lõpp).</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Maardu mõis asub Tallinn-Peterburi maantee 16. kilomeetrilt lõunasse suunduva maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed teated Maardu mõisast (saksa k Maart) pärinevad 1397. aastast. 1491 läks mõis Rosenitele. 1529. aastal müüs Otto Uexküll mõisa Johannes Taubele ja 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1647 müüsid vennad Claus ja Reinhold Taube mõisa Leonhard Torsteinsonile, viimase poeg loovutas mõisa võlgade katteks 1661 Jakob Höppnerile. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen, kes oli põhilises osas härrastemaja ehitaja. Riia kuberner Fabian von Ferseni ajal  ehitati praeguseni säilinud kahekorruseline kivist barokkhoone. Peahoone vanem osa (1660. aastad, arhitekt J. Stael v. Holstein) oli varasemaid palladionistlikke losse, nagu neid hakkas Eestis tekkima 17. sajandi teisel poolel (samasuguse põhiplaaniga ka Aa ja Palmse mõisahooned): kahekorruseline sümmeetriline kahe sokli ning kelpkatusega  hollandlike mõjutustega kiviehitis, esifassaadil kaks keskrisaliiti, nende vahel terass, tagaküljel tugevalt eenduv keskrisaliit.
Umbes 1710 konfiskeeris mõisahoone keisrinna Katariina majanduskontor. Maardu muutus tollase kõrgseltskonna soositumaks väljasõidukohaks. 1726.aastast on säilinud tolleaegse mõisahoone kirjeldus, mis ei erine oluliselt praegusest: barokkstiilis, kahekorruseline, täiskelpkatusega, kõrge sokliga, nn. vabatrepiga (peasissekäigu ees), telgsümmeetriliste ruumidega hoone. Keldrikorrusel võlvitud majapidamis-ja abiruumid, I korrusel esindusruumid, II korrusel eluruumid. Ajastule iseloomulik rikkalik ning värvirohke sisekujundus. Suhteliselt vähe mööblit. Lisaks abihooned (teenijatemajad, ait, tõllakuur, laudad, küün, meierei). 
1727 kinkis keisrinna mõisa Reinhold Gustav von Löwenwoldele, viimane müüs mõisa 1729 Hermann Jensen Bohnile. 
1747 läks mõis von Brevernitele, kelle valdusesse jäi kuni võõrandamiseni 1919. 
1919-1956 tegutses mõisas Maardu algkool. 
Alates 1956 oli härrastemajas Kalinini kolhoosi keskus, seejärel Kostivere sovhoosi osakonnakeskus.
Kostivere sovhoos remontis peahoonet ajavahemikul 1976 -1979.
1980.aastatel läks mõis Näidislinnuvabriku valdusse. 
1992 omandas mõisa Eesti Pank. 
</span>


source: A
code: 2740
name: Maardu mõisa park, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa pargi suurus on 8 hektarit. Mõisa peahoone ees on ringtee suure muruplatsiga, peatrepi ees kasvavad elupuud, esiväljaku juurde suundub Peterburi maantee poolt tammeallee. Peahoone taguse ala kujundus pärineb 18. sajandist.  Aed jaguneb kahte ossa. Ülemine, kus kasvavad pärnad, vahtrad ja saared ning terrassiga piirnev alumine osa,  õuna- kirsi- ja pirnipuudega. Algselt olid seal ka mesitarud. Mõisasüdamest vassakul suunal asus väike jahiaed. Ülemine aed oli veel 20. sajandi algul  liigendatud looklevate teede ja lillepeenardega. Alumises aias on säilinud kaks tiiki, kus kasvatati kokri, karpkalu ja hauge. Ülemist aeda piiras plank, alumist roigasaed, nende vaheline astang oli kindlustatud kivimüüriga. Säilinud on ligi 1 kilomeetri pikkune 1 meetri kõrgune paekivist müür. Peahoone taga asuvas vabakujunduslikus pargiosas asub Brevernite perekonna matmispaik. Pargis asub mälestusmärk kindral Hermann Jensen von Bohnile (1672-1743),  kes oli  eestikeelse piibli esmatrüki (1739) kirjastamise rahastaja ja talurahva hariduse edendaja.
Pargi puittaimestiku hulgas esineb 32 liiki, võõrliike 24. Haruldased on pargis kasvavad kaks  valget mändi ja kaks alpi seedermändi.
Pargis on ülekaalus tammed, vahtrad, pärnad, saared. Vähesel määral kasvab siin ka hõbehaabasid, papleid, kuuski, ebatsuugasid.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Maardu mõisa park asub  peahoone tagaküljel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1397 allikais mainitakse esmakordselt Maardu (Mart, Marte) mõisat.
Mõningail andmeil on esmamainimise aastaks 1389. 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele.  1663 omandas mõisa Fabian von Fersen. Umbes 1710 konfiskeeris mõisakompleksi  keisrinna Katariina majanduskontor. Maardu muutus tollase kõrgseltskonna soositumaks väljasõidukohaks. 
1729. aastal omandas  mõisa  Hermann Jensen Bohn. 1747. aastal  läks mõis  von Brevernite aadlisuguvõsa valdusse. 1919 võõrandati  mõis Otto von Brevernilt. 
1919-1956 tegutses mõisa peahoones Maardu algkool.
Nõukogude ajal, alates 1956 oli härrastemajas Kalinini kolhoosi keskus, seejärel Kostivere sovhoosi osakonnakeskus.
1980-ndail läks mõis Näidislinnuvabriku valdusse. 1992 omandas mõisa Eesti Pank. 
Mõisast on säilinud  mitmeid kõrvalhooneid ja park.
Regulaarne park on rajatud 18. sajandi lõpul. Vabakujunduslik planeering pärineb 20. sajandi algusest.</span>


source: A
code: 2741
name: Maardu mõisa allee, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa suunduv  tammeallee.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Istutatud  arvatavalt 19.s. algul</span>


source: A
code: 2742
name: Maardu mõisa piirdemüür, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa piirdemüür  on  laotud paekivist  kõrgusega 1,5-2 meetrit  ümbritsedes peahoone tagust pargiala. Mõnes müürilõigus on piirdemüüri laotud  üksikuid maakive.  Peahoone mõlemas otsas lõpeb piirdemüür kõrge kivist väravaehitisega, millel sepisuksed.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Maardu mõisa piirdemüür asub peahoone taga ja külgedel.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1397.aasta  allikais mainitakse esmakordselt Maardu (Mart, Marte) mõisat. 16.sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1656.aastast  on andmeid puithoonete kohta. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen. Umbes 1710 konfiskeeris mõisahoone keisrinna Katariina majanduskontor. 1729. aastal omandas mõisa Hermann Jensen Bohn.  1747. aastal läks mõis von Brevernite aadlisuguvõsa valdusse. 1919 võõrandati mõis Otto von Brevernilt. Peale seda on mõisa peahoones tegutsenud kool, nõukogude perioodil oli mõisas  alates 1956.aastast  Kalinini kolhoosi keskus, seejärel Kostivere sovhoosi osakonnakeskus.
1980.aastatel läks mõis Näidislinnuvabriku valdusse. 
1992 omandas mõisa Eesti Pank. 
Mõisakompleksist  on säilinud  mitmeid kõrvalhooneid, park, allee ja piirdemüür peahoone taga.</span>


source: A
code: 2743
name: Maardu mõisa ait-kuivati, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa ait-kuivati  on ristkülikukujulise põhiplaaniga krohvitud paekivihoone. Kelpkatus on kaetud eterniidiga.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Ait-kuivati asub  asub mõisa sissesõidutee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1397.aasta  allikais mainitakse esmakordselt Maardu (Mart, Marte) mõisat.
Mõningail andmeil on esmamainimise aastaks 1389. 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1656 on andmeid puithoonete kohta. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen. Umbes 1710 konfiskeeris mõisahoone keisrinna Katariina majanduskontor. Maardu muutus tollase kõrgseltskonna soositumaks väljasõidukohaks. 1729. aastal omandas mõisa Hermann Jensen Bohn.  1747. aastal läks mõis von Brevernite aadlisuguvõsa valdusse. 1919 võõrandati mõis Otto von Brevernilt. Mõisast on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid, sealhulgas ait-kuivati. 
Ait-kuivati kuulus 1950. aastail Kalinini kolhoosile, seejärel Kostivere sovhoosile  ning 1980.aastatel  Näidislinnuvabrikule. Nõukogude perioodil asusid ait-kuivati II korrusel  inimeste eluruumid, I korrusel olid  piima hoiustamiseks ruumid, saun, hiljem laoruumid. </span>


source: A
code: 2744
name: Maardu mõisa karjakastell, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Maardu mõisa karjakastell on väga suur ristkülikukujulise põhiplaaniga krohvitud paekivihoone. Kelpkatus on kaetud eterniidiga.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Maardu mõisa sissesõidutee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>1397.aastal mainitakse esmakordselt Maardu (Mart, Marte) mõisat. Mõningail andmeil on esmamainimise aastaks 1389. 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1656 on andmeid puithoonete kohta. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen. Umbes 1710 konfiskeeris mõisaansambli keisrinna Katariina majanduskontor. Maardu muutus tollase kõrgseltskonna soositumaks väljasõidukohaks. 1729. aastal omandas mõisa Hermann Jensen Bohn.  1747. aastal läks mõis von Brevernite aadlisuguvõsa valdusse. 1919 võõrandati mõis Otto von Brevernilt. Mõisast on säilinud  mitmeid majandushooneid, sealhulgas 19. sajandil ehitatud karjakastell. 
Karjakastell kuulus 1950. aastail Kalinini kolhoosile, seejärel Kostivere sovhoosile  ning 1980.aastatel  Näidislinnuvabrikule.</span>


source: A
code: 2745
name: Maardu mõisa tall-tõllakuur, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tall-tõllakuur on suuremahuline kelpkatusega krohvitud paekivihoone.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed teated Maardu mõisast (saksa k Maart) pärinevad 1397. aastast. 1491 läks mõis Rosenitele. 1529. aastal müüs Otto Uexküll mõisa Johannes Taubele ja 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1647 müüsid vennad Claus ja Reinhold Taube mõisa Leonhard Torsteinsonile, viimase poeg loovutas 1661.aastal  mõisa võlgade katteks  Jakob Höppnerile. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen, kes oli põhilises osas härrastemaja ehitaja.
Umbes 1710 konfiskeeris mõisahoone keisrinna Katariina majanduskontor. Maardu muutus tollase kõrgseltskonna soositumaks väljasõidukohaks. 1726. aastast on säilinud tolleaegsete mõisahoonete kirjeldus (teenijatemajad, ait, tõllakuur, laudad, küün, meierei).
1727 kinkis keisrinna mõisa Reinhold Gustav von Löwenwoldele, viimane müüs mõisa 1729 Hermann Jensen Bohnile. 
1747 läks mõis von Brevernitele, kelle valdusesse jäi mõis  kuni võõrandamiseni 1919. 
Alates 1956. aastast  oli tall-tõllakuur Kalinini kolhoosi, seejärel Kostivere sovhoosi valduses.
 1980.aastatel läksid mõisahooned  Näidislinnuvabriku valdusse. 
1992 omandas osa mõisakompleksist Eesti Pank. 
</span>


source: A
code: 2746
name: Maardu mõisa kaevumaja, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 14-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kaevumaja on väike kivikatusega paekivihoone.</span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Kaevumaja  asub Maardu mõisa esisel muruplatsil  ringtee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esimesed teated Maardu mõisast (saksa k Maart) pärinevad 1397. aastast. 16. sajandil kuulus mõis von Taubedele. 1656 on andmeid puithoonete kohta. 1663 omandas mõisa Fabian von Fersen. Umbes 1710 konfiskeeris mõisahoone keisrinna Katariina majanduskontor.  1729. aastal omandas mõisa Hermann Jensen Bohn.  1747. aastal läks mõis von Brevernite aadlisuguvõsa valdusse. 1919 võõrandati mõis Otto von Brevernilt. Mõisast on säilinud ka mitmeid kõrvalhooneid, sealhulgas kaevumaja.</span>


source: A
code: 2747
name: Saha kabel, 15.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 260
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kabel on lihtne ristkülikukujulise põhiplaaniga, hästi proportsioneeritud, kahevõlvikuline paekivist hoone, millel kooriruum puudub. Saha kabelit on peetud ka Pirita kloostri miniatuurvariandiks. Sellele annavad aluse sarnased tugipiilarid, teravkaarsed ehisraamistusega aknad ja läänes asuv suur raidportaal kõrge viilkatuse all. Piritale osutab ka loodenurgas taastatud keerdtrepitorn, mis Pirital paiknes hoone kagunurgas. Samuti vihjavad Pirita kloostri eeskujudele juba eelpool mainitud Saha kabeli tugipiilarid, mis esinevad kabeli nurkades ristpaarikutena (mitte diagonaalse üksikpiilarina nagu hilisgootikas tavaliselt), olles Eesti 15. sajandi arhitektuuri haruldane ilming. Piritale näib osutavat osaliselt restaureeritud altarilaudki, mis proportsioonidelt ning kujunduselt ei erine kloostris arvukalt esinenud kõrvalaltaritest.

Üheastmelise profiiliga peaportaali kujundus on sarnane Tallinna portaalikunsti traditsioonidele, kuid püüab samal ajal silmas pidada ka Harju portaalide omapära. Nii Jõelähtmes kui ka Keilas iseloomustab portaalikujundust üksik servaturp, mis jätkub mõikana tervakaarses arhivoldis. Ligikaudu samasugune lahendus esineb Sahal, kuid turba ja teravselgseks muutunud mõika kõrval kulgeb välisküljel kitsas järsult faasitud aste, mis on Tallinnas tundmatu. Täiesti ainuesinev on portaali kõrval lääneseina müüritud nelinurkne orv pühitsetud vee vaagnale, kus sisenejatele hoiti sõrmede loputamiseks pühitsetud vett. Orva põhjast valgub kasutatud vesi põiki läbi seinamüüri asuva kitsa kanali kaudu kabeli põrandale. Pühitsetud vesi ei tohtinud kabelist väljaspoole sattuda. 

Kabeli ehituslik interjöör järgib ka Tallinna traditsioone. Laia vööndkaare profiil koosneb kolmest lamedast ümarvööndist. Pikad lamedad rippkonsoolid on tüpoloogiliselt Kuusalu vööndkaarekonsoolide eelkäijad. Samuti roieteta ristvõlvid esinevad Tallinna hilisgootikas. Saha idapoolse võlviku seintes on suured segmentkaarniššid, milles paiknesid lääniisandate ja vaimulike istekohad. Kitsad ning kõrgel paiknevad aknad, kitsas trepikäik, kõrge viilkatus, laia rinnatisega avaus peaportaali kohal ja suured riivpalgi augud mõlema portaali külgseites viitavad kabeli kaitseehitise funktsioonile. Vajaduse korral  võis kabelit kasutada kindlustatud pelgupaigana.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Saha kabel on vanim terviklikul kujul säilinud keskaegne kivikabel maal. Kabeli rajamise täpne aeg pole teada, kuid algne puukirik, mis tõenäoliselt koos ümbritseva kalmistuga rajati 1220. aasta paiku, põletati maha juba 1223. aastal. 1241. aastal mainitakse hävitatud kiriku kohal  vaid kalmistut. Kabel on ehitatud eestlaste muistse pühapaiga  kohale ning on üks esimesi ristiusu kantse. Rahvapärimuse kohaselt olevat Saha kabel 50 aastat vanem kui Tallinna linn ning asutatud piiskop Fulco  poolt. Seda pärimust näivad toetavat 1920. aastatel läbi viidud arheoloogiliste kaevamist käigus Saha kabeli kõrvalt, haudade kaevamisel leitud ehted, sealhulgas ka kaelaristike, hoburaudsõlg risti kujulise laiendiga ja ristpeaga rinnanõel. Need ehted võivad olla pärit 12. sajandi teisest poolest, 13. sajandi algusest. 
Saha kabel ehitati 15. sajandi teisel veerandil. Suurem osa ehitajatest olid Tallinna ehitusmeistrid. 
Saha kabel oli keskajal Jüri kiriku hooldusel, 17. sajandist kuulus Jõelähtme kiriku juurde. On teada, et hiljem ei tahtnud kohalikud seda kabelit eriti kasutada ja käidi rohkem Jõelähtme kirikus jumalateenistustel ja kabeli seisukord halvenes. Pärast Põhjasõda, 1725. aastal, oli kabel juba väga viletsas seisus. On andmeid, et 1736. aastal olevat kabelit seest kohendatud ja altarit parandatud. Kabeli restaureerimistöid tehti 1960. aastatel.
</span>


source: A
code: 2748
name: Saha kabeliaed, 15.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: Arh. 260
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kabeliaed on ümbritsetud pae- ja maakivi kuivlaotisega, aed on kohati vajunud, kohati mattunud pinnasesse. Põhjaküljel kirde nurgas läbikäik. Kabelist u 40-50 m põhja pool  on kunagise kabeliaia põhi pinnases märgatav. Sellest põhjapoole jääb uuem kalmistuosa, võetud kasutusele ilmselt 1930-tel. Uuem osa on piiratud kiviaia ja kõrghaljastusega.  Põhjapoolses osas vanu tähiseid ei ole.
Kabelist läänes ja loodes  asuvad sepis- ja valuristid, kaks sepisaeda.  Kabeliaia raud- ja malmristid standardse kujundusega. Kabelist lõunas  on kolm   kiviristi, kaks rõngasristi, ka paar sepisristi.   Vanim tähis on paest rõngasrist 17. sajandist. Risti keskel on gooti majusklites kiri. Ainulaadne on kõrgele jalale toetuv paekivist ristmärgiga ketas. Tähis on kirjadeta. </span>
<strong>Asukoht: </strong><span>Saha kabeliaed asub Saha külas Lagedi-Kostivere maantee ääres.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kabelit ümbritsev kalmistu rajati koos esiehitisega tõenäoliselt 1220. Alates 1223 on andmeid üksnes kalmistust. Oli keskajal Jüri kiriku hooldusel, 16. sajandil allutati Jõelähtme kirikule</span>


source: A
code: 2749
name: Keila kirik,14.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kahelööviline, kõrge läänetorniga, polügonaalse koorilõpmikuga ja koorist põhjas asuva käärkambriga kirik.  Torni kiivrile uuendati 2002-2004 vaskplekist kate. Pikihoonel kiltkivist katus.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Esikirik püstitati arvatavasti kohe pärast taanlaste Põhja-Eesti vallutamist 1219 aastal. Tõenäoliselt oli tegemist puust ehitisega. Umbes 1280. aastatel valmis ruumikas ruudule läheneva põhiplaaniga kivist kooriruum , millel praegusest erinevalt sirge idasein ning kilpkaartega võlvisüsteem. Kirjeldatud kavatisest on säilinud külgseinad ja nüüdse võidukaare ehitamisest puutumata jäänud lääneseina osad. Algkavatisel pikihoone kas puudus või oli ajutise ehitisena puidust. Nüüdse pikihoone ehitamist alustati 14. sajandi I poole keskpaiku. Et tookordne hoone ka kaitseehitise funktsioone täitis, viitavad riivpalgiga suletav peasissepääs ja selle kohal vertikaalkaitset võimaldav viilutorn. 1452 aastal siirdus Keila kirik Toompea komptuurkonna alla. Kiriku ehitusloos pöörati uus lehekülg ning algas III ehitusperiood, mis kestis 16. sajandi alguseni. Tallinna suurkirikutest lähtuvalt lisati koorile kolmekülgne siseseinas niśśidega liigendatud lõpmik ning lääneseina ette massiivtorn. Koor võlviti uuesti ning selle alumine seinatsoon kujundati segmentkaarsete isteniśśidega ning raidraamistuses sakramendiniśiga. Kooriruumi põhjaküljele püstitati käärkamber. Lõunaküljele lisandus hilisgootikale iseloomulik teravkaarne raidportaal, mille kohal asuv ümaraken pärineb juba 19. sajandist. 1489.aastal jõuti pikihoone võlvimiseni. Ruum muudeti kahelööviliseks. Liivi sõjas (1558-1583) kaotas kirik oma keskaegse kõrge katuse. Torni praegune eklektiline üldilme pärineb 1851 aastast.</span>


source: A
code: 2750
name: Keila kirikuaed,14.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: Arh. 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>1979 KRPI teostas kirikuaia inventeerimise, kantud mõõdus 1:200 geo.alusele. Arvukamalt kui teistes Põhja-Eesti kirikuaedades, on siin säilinud 17. saj. rõngasriste. Rõngasristidest on alles 6, neist 4 oma algsel asukohal, 2 kiriku eeskojas (korrastatud).  Lääneküljel värav: valupostid, sepisdetailidega valuväravad, kahepoolne ja kaks ühepoolset.Kalmistu lääne- ja lounaküljel paekivisidusmüür pealt kaetud paeplaatidega. Lounaküljel idaotsas värav: paest väravapostid, kahepoolsed madalad sepisvored.Idaküljel müüripõhi jälgitav. Põhjakülje idaosas müüripõhi, alates tollakuurist lääne poole müür nagu lääneküljel. Edelanurgas valuaedu, osa neist katki. Kalmistul sepisaedu (põhiliselt edelaküljel) , kiviriste, ratasriste, sepis- ja valuriste. Säilinud 6 kabelit.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kalmistu võib pärineda isegi 14. sajandist, kuigi vanim dateeritud hauatähis pärineb 1649.a-st. Kirikuaias märgata seisuslikku vahetegemist - põhjaküljel asuv suurem osa kuulunud koguduse lihtliikmetele, s.o. eesti talupoegadele, lõunaosa aga mõisnike ja kirikuõpetajate peredele. Kirikuaias tuntud suguvõsade nagu Klugen, v. Himmelstjerna, Meyendorff, Rehbinder (Saku Õlletehas püstitas madala metallpiirde, hooldab) jt. haudu. Kirikuõpetajate - Holtze, Ficke ja Ado Köögardali kalmud. 19. saj. I po. oli kiriku kalmistu kitsaks jäänud ja 1823 rajati Haapsalu-Paldiski mnt. vahele uus kalmistu. Praegu teostatakse kirikuaias vaid urnimatuseid.</span>


source: A
code: 2751
name: Keila kirikuaia piirdemüür väravatega,14.-19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pae- ja maakivimüür kaetud paeplaatidega, plaat kaldega kirikuaia poole. Müüri kõrgus lääne- ja põhjaküljel kuni ca 130 cm; idapoolne müür lagunenud ja muldega segunenud, kõrgus ca 20-50 cm. Piirdeüüris neli sissepääsu : läänemüüris peasissepääs malmvalu väravatega; lõunamüüris Ääsmäe kabeli kõrval väravakoht tahutud paekivist väravapostidega ja sepisväravaga; lõunamüüri idaküljel  väravakoht kõrgemate tahutud paekivist väravapostidega ja sepisväravaga; põhjaküljel lagunenud müüris lihtne läbikäik.
Peasissepääs (keskne kahe poolega värav, külgedel jalgväravad) malmvalust, monumentaalne, tüüpilistes neogooti vormides.  Postidel värava annetaja v. Klugeni vapp.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Piirdemüüri historitsistlikud gooti motiividega tornikesed pärinevad 19. saj. lõpust. Peavärav oli algselt paekivist kahe ümakaarja väravaavag, millest üks oli sõidu- teine jalgvärav. Uus, praeguseni säilinud värava annetas kirikule 1845.a. Klooga mõisa omanik Johann von Klugen.</span>


source: A
code: 2752
name: Keila kirikuaia Vääna mõisa kabel, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Vääna v. Stackelbergide kabel on Keila kirikuaia kabelitest vanim, pärinedes 18./19. saj. Kabel on klassitsistlik, kavandatud kahe joonia sambaga mõlemas otsafassaadis. Kõrgel hoonel on viilkatus, kogu perimeetri ulatuses dekoratiivne karniis. Lõunaküljel graniitastmetega avar trepp, keskteljel kõrge puituks.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Vääna v. Stackelbergide kabel on Keila kirikuaia kabelitest vanim, pärinedes 18./19. saj. Kabel on klassitsistlik, kavandatud kahe joonia sambaga mõlemas otsafassaadis.</span>


source: A
code: 2753
name: Keila kirikuaia Ohtu mõisa kabel , 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ehitatud vasalemma paekivi tahutud plokkidest, sokkel graniitkividest. Esiküljel laia karniisiga atikafrontoon ja tallinnapärase sirge talumiga raidportaal, mida ehib neobaroksed võremotiiviga sepisväravad ning meisterlikult töödeldud perekonnavapp. Hoone all silindervõlviga kelder.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ohtu v Meyendorffide kabel pärineb 19. saj. II po. Tegemist neogooti grottkabeliga.</span>


source: A
code: 2754
name: Keila kirikuaia kabel 3, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ristkülikukujulise põhiplaaniga kelpkatusega paekivist kabelihoone. Hoone läänefassaadis keskne kahe poolega värav, mida flankeerivad luukidega suletud aknaavad. Luugiga suletud aknaava on ka külgfassaadil. Kabeli välisilmet ilmestavad profileeritud puitkarniis ja massiivsed puitsillused.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Taluarhitektuuri etnograafilisest ringist välja kasvanud kabeliehitis pärineb 19. sajandist või juba 18. lõpust (vajab täiendavat uurimist).</span>


source: A
code: 2755
name: Keila kirikuaia kabel 4, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ristkülikukujulise põhiplaaniga viilkatusega paekivist kabelihoone. Hoone lõunafassaadis keskne kahe poolega värav, mida flankeerivad luukidega suletud aknaavad. Kabeli välisilmet ilmestab puidust lai tuulekast.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Taluarhitektuuri etnograafilisest ringist välja kasvanud kabeliehitis pärineb 19. sajandist.</span>


source: A
code: 2756
name: Keila kirikuaia kabel 5, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ristkülikukujuline viilkatusega paekivist kabelihoone. Katusel uuendatud kivikate ja kandekonstruktsioonid. Paigaldatud vihmaveerennid ja -torud.  Lõunafassaadis kaks kahe poolega väravat, külgfassaadidel luugiga suletud aknad. Kõiki hoonekülgi ilmestab profileeritud kivikarniis.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Taluarhitektuuri etnograafilisest ringist välja kasvanud kabeliehitis pärineb 19. sajandist</span>


source: A
code: 2757
name: Keila kirikuaia kabel 6, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 261
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ehitatud keldrikabelina. Viilkatusega, sümmeetriliste krohviliigenndustega ja kõrge profileeritud portaalavaga fassaad. Välisseinad tellistest ja paekivist, krohvitud. Keldriosa kaetud paekivist silindervõlviga. Keldrisse viib paekivist trepp.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kabel ehitati 19. saj. II poolel, kuulus Ääsmäe mõisa von Glasenappidele. Grottkabel on ehitatud eklektilises stiilis - järelklassitsistlikus laadis.</span>


source: A
code: 2758
name: Paldiski Nikolai kirik, 1841.a.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Nõukogude ajal tehti kiriku edelaotsale paekivist ca 9 m pikkune ning kiriku laiune paekivist juurdeehitus, kusjuures ehitusmaterjalina kasutati paekivist kirikuaeda. Vaatamata hoone funktsiooni korduvatele muutustele säilis kiriku välisilme ning sisemine ruumijaotus üllatavalt hästi. Hästi on säilinud ka üksikud puitdetailid, uksed, aknad, torni balustri pulgad, luugid, uste sepishinged. Katusekonstruktsioon suures osas algne ja rahuldavas korras, katusekattematerjaliks ebasobiv profiilplekk. Ka on selle ülekate ebapiisav ning puudub korralik vihmaveesüsteem. Algne sisutus hävinud, säilinud on vaid altarimaal.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kirik valmis 1841 aastal. Aastatel 1927 ja 1933 tehti kirikule põhjalik väline remont , 1937 täielik siseremont. Nõukogude ajal kasutati hoonet kultuurimaja ja hiljem laohoonena.</span>


source: A
code: 2759
name: Paldiski Georgi õigeusu kirik, 18.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 19-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ühelööviline, ristvõlvide ja polügonaalse kooriga varaklassitsistlik kiviehitis. Paehoone on olnud väljast valgeks krohvitud, kuid praeguseks on krohv irdunud. Fassaadi liigendavad kotraforsid. Kiriku peasissepääsu kohal on aluselt 4-tahuline ülalt 8-tahuline kellatorn. 4-tahulisele torniosale toetunud barokne tornikiiver asendati 19. sajandi lõpus 8-tahulisel alusel telkkiivriga, mis pole aga samuti säilinud. Sisekujundus on lihtne: akendevahelised pilastrid jätkuvad võlvidel, moodustades dekoratiivseid kandekaari. Akende ümber on krohviliistud. Seinu liigendavad liseenid ja karniis, mis on praegu varemeis. Kooris oli varaklassitsistlik, suhteliselt madal ikonostaas, mis on praegu Tallinnas Johannese kirikus. (Boris, Dubovik, 1999)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud aastatel 1784-1787 arhitekt Johann Caspar Moori projekti alusel. Kapitaalremondi käigus toimusid kirikus aastatel 1895-99 ümberehitused arhitekt A. N. Edelsoni projekti järgi. (Õigeusukirikute inventariseerimine, 1986; Boris Dubovik, 1999)</span>


source: A
code: 2760
name: Paldiski kindluse bastionid, muulid, vallikraav, 1718
type: ehitismälestis
alt_id: 282
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Paest monoliitselt välja raiutud  bastionid (1067 x 747m) kindlust ümbritseb peaaegu terves ulatuses lai ja sügav vallikraav, mis samuti paest väljaraiutud. Algselt 5 bastioniga ala on ca 12 ha. Kõige idapoolsem bastion on seoses 5-kordse ühiselamuga pisut tasandatud. Ning vallikraav kinni aetud. Kahe lõunapoolse bastioni  vaheline ala, kuhu sajandi algul rajati raudbetoonist kahurilaskealus. Lääne- ja  põhjapoolsed bastionid on säilinud hästi. Bastioni mulletele on kasvanud puud, põõsad. Merekindluse bastione ümbritsev vallikraav on valdavalt võsastunud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Peeter I projekteeris isiklikult Rogervieki (paldiski) lahe kallastele hollandi tüüpi kindlused, nagu need ehitati Moskva ja Kroonlinnakaitseks. Kindluste vahele kavandati muul pikkusega 1200 sülda.  Sadamast pidi saama tähtis tugipunkt kogu Venemaa kaitsesüsteemis. Uusikaupunki rahu järel 1721 algasid ehitustööd, mis kestsid 1725. Hiljem jätkati neid 1768.  Muuli jõuti rajada saare poolt 130m ja mandrilt 384m. Pakri poolsaarele ehitatud kindlus viie bastioniga raiuti välja kogu ulatuses kõrgesse paekaldasse monoliitsena. Kindluse muldvallid olid 4m kõrgused ja ulatusid 17 m üle merepinna. 1790 a. oli kindluses üle 40 suurtüki. Kindlust ümbritsev lai ja sügav vallikraav jäi ida ja kagu bastionide vahel välja süvendamata. 
1798.a. võeti kindlus kasutuselt. 1869 läks maa-ala linna valdusse. 1910 kinkis linn kindluse maa-ala mereväele. 1922 veeti ära kindluse vallikraavini ulatunud muuli algust tähistav rajatis Paldiskisse ehitatava vabasadama täitematerjaliks. Sellest säilis 3m kõrgune paekivist astmestik 80 m ulatuses. Aastatel 1939-40 rajati vallikraavi naftahoidlad ja kindlusesse raudteeharu, mis sõja ajal purustati.  Sõjajärgsetel aastatel võeti vallidelt kruusa ehitusele ja teedele, millega hävisid vallid ida ja kagu bastioni vahel. 
(L. Odres, „Vana armas Paldiski”)</span>


source: A
code: 2761
name: Kõltsu mõisa peahoone 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 11-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Eklektilise, elava liigendusega  šveitsipärase puitarhitektuuri traditsioonidest lähtuva fassaadikäsitlusega ühekordne hoone. Katusekorrus on välja ehitatud. Villa välisilme kujundavad eri  kõrguse ja kujuga telkkatused, tornikesed, erikujulised aknad ning  rikkalik puitpitsdekoor. Põhiplaanilt ebasümmeetriline, saal hoone W- tiivas. Säilinud on kassettlaed ja juugendkaminad.(EA; arh. mälestise pass)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Rajatud 1883 Klooga mõisa maadele. 19.sajandi lõpus kujunes siinsele luiterannikule villaderajoon, selle piirkonna esinduslikem ehitis oli W.K. von Mohrenschildile kuulunud härrastemaja. Peale II maailmasõda asus hoones pioneerilaager, mille tarbeks on hoonet veidi muudetud, samuti on rajatud arvukalt abihooneid.</span>


source: A
code: 2762
name: Kõltsu mõisa park, 19.-20.saj.
type: ehitismälestis
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mõis asub mereäärses luitemännikust metsapargis, mis põhja pool (st mere pool) läheb üle soisemaks kase- ja lepametsaks. 20.sajandi alguses on hoone juurde viinud looklev tee, mis haakus hästi siinse miljööga. Hilisematel ajajärkudel on hoone ümbrus asfalteeritud. Esiväljakul paikneb 1954.aastast kiviskulptuur nelja karuga. Viimasel ajal on taas alustatud ala korrastamist. Niiskemate alade kuivendamise eesmärgil on rajatud kuivenduskraave. (pargiankeet, 2002)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Park rajatud 19-20 saj. vahetusel.</span>


source: A
code: 2763
name: Lehola mõisa peahoone, 18.-20. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Baroksetes proportsioonides ühekorruseline poolkelpkatusega härrastemaja. Kaetud kelpkatusega . 19. sajandi algul ilmestati esifassaad klassitsistliku kolmnurkfrontooniga. Suuremad ümberehitustööd tehti 19. sajandi lõpul: peasissekäik viidi keskteljelt hoone paremale tiivale, rajati hoonet pikisuunas jagav keskkoridor ja tehti historistlik peauks. Algsest sisekujundusest on säilinud mõned baroksed oinasarvhingedega uksed.
Peahoonele liituvad vahemüüridega ühendatud kivihäärberid. 
( J.  Maiste, Eesti arhitektuur)
</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mõisa asutajaks oli 1623.aastal Caspar Krämer. Alates 17 sajandi lõpust kuni 1897 aastani oli mõis von Gernetite aadlisuguvõsa valduses. Tänasel päeval varemetes ühekorruseline peahoone rajati 18. saj lõpul von Gernetite poolt. 
 Mõisa peahoone põles 2000.aasta veebruaris.</span>


source: A
code: 2764
name: Lehola mõisa park, 18.-20. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pargi esindusliku osa moodustab peahoone ette kolmelt küljelt majandushoonetega raamitud nelinurkne esiväljak. Pargi võib tinglikult jagada kolmeks osaks: cour d’honneur, mis kunagi jätkus puiesteel,  suurem vabakujunduslik puistu hoonestuse idaküljel ning härrastemaja tagune müüriga piiratud väike haljasriba. Kui kaks esimest esinevad mõisaansamblites lausa reeglina, siis viimase olemasolu on tingitud suure puistu ja peahoone veidi eripärasest asetusest. Majandushooned piirasid härrastemaja  tagaküljelt, mistõttu puudus peasaalil kontakt pargiga. Korvamaks seda puudust, rajati härrastemaja taha tilluke rohtaed (puu- ja köögiviljaaed). Aeda piiras katusekividega kaetud paekivimüür, mille auhoovi poolses küljes oli kaks väravat: üks kaarsillusega, teine katusekividega kaetud varikatusega. Lisaks funktsionaalsele vajadusele oli sellel hooneid siduv visuaalne ülesanne. Samasugune müür ühendas peahoonet häärberitega. Paekivimüür piiras ka pargiala. Mõisa läheduses oli ka tihedam tammedega puisniit, mis moodustas omalaadse parkmetsa. Puisniit on maaparanduse ja hooldamatuse tõttu hävinud. Mõisansamblit läbiv Lehola oja on väikese veehulgaga, ent parki ilmestava elemendina praegugi hästi jälgitav.  
Dendroloogia
Pargis domineerivad kodumaised liigid: sanglepad, tammed, vahtrad, saared. Tähelepanuväärsematest üksikpuudest on siin pensilvaania saar, suured paplid ja hõberemmelgad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Regulaarpark 18.s.lõpul kui ehitati praegune härrastemaja. Ümberplaneeringud vabakujundusele 19.s. erinevatel aegadel.</span>


source: A
code: 2765
name: Lehola mõisa valitsejamaja, 18.-20. saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike, ühekordne maakivihoone, lakatubadega hoone otstel. Oli kaetud poolkelpkatusega. Liitub  peahoonega vahemüüriga. Sisemine struktuur lähtus matelkorstenköögist. Köögi võlv oli erandliku toestusega. Esisissepääs asus  maja läänetiivas.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18.s. II p. alguses</span>


source: A
code: 2766
name: Lehola mõisa teenijatemaja, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikk, ühekordne krohvitud paekivihoone. Kaetud poolkelpkatusega (algseks katusematerjaliks katusekivid). Kergel üleulatuva räästaviilu all  krohvikarniis.  Sissepääse mitu, paiknedes kõik ühel küljel. Avade ja otsaviilu ääred markeeritud krohviraamistusega. Liitub  peahoonega vahemüüriga. Siseruume on aegade jooksul ümber ehitatud. 

</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.sajandil.</span>


source: A
code: 2767
name: Lehola mõisa tall, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Pikk krohvitud paekivihoone, kaetud eterniitkatusega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.sajandi II poolel.</span>


source: A
code: 2768
name: Lehola mõisa abihoone, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kunagine madal poolkelpkatusega krohvitud paekivihoone, praeguseks on suurem osa hoones hävinud, säilinud on osa paekivimüüridest.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.s. II p.</span>


source: A
code: 2769
name: Lehola mõisa kuivati, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Mõisakompleksi kuuluva majandushoone kujukas näide.
Pikk, korrektse kivilaoga krohvitud kivihoone. Kaetud suhteliselt lameda viilkatusega. Akna- ja ukseavad on paigutatud sisemise struktuuri järgi. Esiküljel on vintsi luugid,  katuseharjal kõrge neljatahuline telliskorsten. Avad kaetud lameda kaarega. Säilinud ka kalasabamustris laudisega uks.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.s. II p.</span>


source: A
code: 2770
name: Lehola mõisa viinavabrik, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Tegemist on lihtsa kahekorruselise paekivihoonega, hoonel on viilkatus, avatäited raamistatud punastest tellistest raamistusega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 1903.a.</span>


source: A
code: 2773
name: Lehola mõisa kelder 1, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Keskmise suurusega pikk võlvitud maapealne kelder, mille küljed on kuhjatud muldega, otsad laotud kividest ja krohvitud. Ehitist katab ajutine  avariiviilkatus. Sissepääsu uks veidi taandatud ümara võlvi alla.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.s. II p.</span>


source: A
code: 2774
name: Lehola mõisa aednikumaja, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike krohvitud paekivihoone. Hoonet katab poolkelpkatus.  Poolviilud on kaetud püstlaudisega. Aknaraamid väljavahetatud  (algselt olnud 6-ruudulised) Avad markeeritud heledate krohviraamistustega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.sajandi II poolel.</span>


source: A
code: 2775
name: Lehola mõisa tõllakuur, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Keskmise suurusega paekiviehitus. Kaetud poolkelpkatusega. Esiküljes suured kahe poolega kalasabalaudisega kolmed väravad.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.s. II p.</span>


source: A
code: 2777
name: Lehola mõisa piirdemüür, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 13-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Peahoone tagaküljel madal paekivist piirdemüür, säilinud krohvikiht, esineb tahutud kive.  Kõrgem piirdemüür osaliselt säilinud end. tarbeaia ümber - edelaküljel paekivi pude ja lagunenud, kirdepoolne külg algses kõrguses pooles pikkuses alles; tarbeaed võsastunud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18.s. lõpul</span>


source: A
code: 2778
name: Ohtu mõisa peahoone, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Hästi proportsioneeritud, barokilt varaklassitsismi  üleminekuperioodist. 2- korruseline krohvitu. Kaetud poolkelpkatusega. Esikülg liigendatud tavakohaselt kolmnurkfrontooniga  keskrisaliidi ja rühmiti akendega.  Fassaadi stukkdekoor rokoolikult vormipeen. Hoonet kroonib metallist ehisvaas, nurgad on kaunistatud lohepeakujuliste veesülititega.  Meisterlik barokkuks pärineb arvat. A.Rabe töökojast.  Korruste vahel lai krohvivöö. Sümmeetriline välislahendus peegeldub ka siseplaneeringus.  Soklikorrusel keskel paeplaatidest vestibüül.  Säilinud ka rokokooliku orvandimotiiviga  uksi, aknapalestikke ja luuke. (EA)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Valmis 1769, mil mõisa valdas Chr. H.  v. Kursell. arh. J .Schultz varaseim töö.</span>


source: A
code: 2779
name: Ohtu mõisa park, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Ohtu väike (3,8ha) park  oli kavandatud regulaarpargina. Härrastemaja ees asus ovaalse ringteega väljak, mida külgedelt raamisid ait ja tõllakuur . Platsi keskel on 20.sajandi algul paiknenud graniitsammas vaasiga. Mõisaansamblit ümbritses teepoolsest küljest kõrge kivimüür ja uhked väravad, mis tänapäevaks on praktiliselt hävinud.  Pargist alguse saanud puiesteed, millest üks kulges Kulna suunas ja teine rehehoone suunas, pole enam tajutavad. 
Mõisa keskmes on olnud ka puuviljaaed , mis hõlmas ulatusliku kivimüüriga piiratud ala endise tall-tõllakuuri taga.
Peahoone tagaküljel laskub terrassidena algselt regulaarne , tänaseks   vabakujulise planeeringuga  pargiosa, mille sügavuses on paiknes tiik väikese saarega.
Dendroloogiliselt on park liigivaene. Domineerivateks liikideks on saared, vahtrad, tammed, pärnad, hallid lepad.  (pargiankeet, 2002)</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Rajatud 18.s. lõpul regulaarpargina. Ümberkujundatud 19.s.  vabakujunduslikuks.</span>


source: A
code: 2780
name: Ohtu mõisa piirdemüür, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõrge , mõisatuumikut ümbritsev paekivimüür, mis ümbritses regulaarparki.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18.s.</span>


source: A
code: 2781
name: Ohtu mõisa tall- tõllakuur, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suhteliselt pikk, õhukese krohvikihiga paekivihoone. Oli kaetud kõrge kelpkatusega. Omas fassaadi keskel arvatavalt kaaristust. 1888 ehitati hoone esikülje osas täielikult ümber ja lisati kõrgete teravkaarakendega neogooti kolmnurkviil. Viilu tipus säilinud tuulelipp.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18.sajandi lõpul. Suuremad ümberehitustööd 19.sajandi lõpul (kivi aastaarvuga 1888). Katus langes sisse 1978-79 a. talvel.</span>


source: A
code: 2782
name: Ohtu mõisa ait, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suhteliselt pikk, õhukese krohvikihiga paekivihoone. Kaetud kõrge kelpkatusega. Hoone omas tugipiilaritest raamitud eenduva sissekäigu, mitmeid kaaravasid- ja aknaid. Ühte nurka kerkinud 20.sajandi II poolel elektrialajaam.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 18.sajandi lõpul. Hiljem korduvalt ümber ehitatud.</span>


source: A
code: 2783
name: Ohtu mõisa valitsejamaja, 18.-20.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike, krohvitud ühekordne massiivne paekivihoone. Kaetud kõrge poolkelpkatusega.  Sümmeetrilise ruumiplaneeringuga. Keskel suur mantelkorsten.  Detailidelt kopeerib peahoonet oma nurgaliseenide ja räästakarniisidega.  Peauks omas ülal valgmikku.  Tagaküljel liitub hoonele hilisem juurdeehitis.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehaitatud 18.s.</span>


source: A
code: 2784
name: Ohtu mõisa kelder, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Väike poolmaapealne paekivihoone. Kaetud lameda viilkatusega. Sissepääsud kahest otsast vooderdatud paekivipõskedega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Ehitatud 19.s.</span>


source: A
code: 2785
name: Ohtu mõisa laut 1, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõrge viilkatusega ühekorruseline paekivist majandushoone. Aknaavasid võib olla hiljem mõnevõrra suurendatud. Otsafassaadis puitväravatega sissepääs. Sees betoonpõrandad, puitvahelagi. Siseõue piiranud paemüür osaliselt säilinud. Siseõuel väike silikaadist juurdeehitus.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kastellitüüpi laudad on ehitatud enne 1828. aastat (vt C. Faehlmanni Ohti mõisa kaart).</span>


source: A
code: 2786
name: Ohtu mõisa laut 2, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 17-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Kõrge viilkatusega ühekorruseline paekivist majandushoone. Aknaavasid võib olla hiljem mõnevõrra suurendatud. Otsafassaadis puitväravatega sissepääs. Sees betoonpõrandad, puitvahelagi. Siseõue piiranud paemüür osaliselt säilinud.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Kastellitüüpi laudad on ehitatud enne 1828. aastat (vt C. Faehlmanni Ohti mõisa kaart).</span>


source: A
code: 2787
name: Kernu mõisa peahoone, 19.saj.
type: ehitismälestis
alt_id: 5-k
description:
<strong>Kirjeldus: </strong><span>Suur, 2-korruseline krohvitud paekivihoone on madala soklikorruse ja kõrge täiskelkatusega. Põhikorrusega liitusid ühekordsete galeriidega 2-korruselised tiibhooned (osalt hävinud, osalt ümber ehitatud). Välisarhitektuuris domineerivad kõrgklassitsismile iseloomulikud stiilitunnused - esifassaadis terrassile toetuv rikkaliku stukkdekooriga sammaspostikus, tagafassaadil rõhutab hoone keskkohta nelja sambaga poolrotund, silmapaistvalt kõrges töötluses stukkdekoor. Sammaste kapiteelid lähtuvad joonia eeskujudest, friis on kujundatud akantusspiraalidega.</span>
<strong>Ajalugu: </strong><span>Mõis eraldus Kohatu mõisast 1637. Ehituslikult viljakamad olid astad 1780-1860, mil mõis oli v. Ungern-Sterbergide valduses. Härrstemaja rajati 18.s. lõpus ja ehitati põhjalikult ümber 1810-13. 20.s. on peahoonest toimunud mitmed ümerehitused ja kaotanud ka palju esialgsest ilmest (galeriidega ühendatud tiibhooned)</span>


